Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому, просять стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» суму заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 6015655 від 14.10.2022, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] в розмірі 34989,50 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 14.10.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний Договір про надання споживчого кредиту № 6015655, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 13 000,00 грн. шляхом перерахування на платіжну картку № [NUMBER] строком на 364 днів, тобто до 13.10.2023, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 7 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору. 21.10.2022 відповідач, не здійснив оплати процентів згідно графіку платежу та не повернув тіло кредиту. Позивачем нараховано проценти за 18 календарних днів (25.09.2023 12.10.2023) в межах строку договору, в сумі 4\~656,60 грн. Підпунктом 3 пункту 4.1 Кредитного договору передбачено, що ТОВ «Авентус Україна» має право укладати договору щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача. 25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу №25.09/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитними договорами, зокрема за Договором про надання споживчого кредиту №6015655 від 14.10.2022, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] , про що було повідомлено відповідача шляхом направлення повідомлення на його електронну адресу. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за Договором про надання споживчого кредиту №6015655 від 14.10.2022 становить 34 989,50 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 13 000,00 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками 17\~332,90 грн.; нараховані позивачем проценти за 18 календарних днів 4\~656,60 грн. Оскільки, відповідач у добровільному порядку вказану заборгованість не погасив, позивач змушений звернутись з вказаним позовом до суду. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.09.2024 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, з невідомих суду на те причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як слідує зі змісту ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частинами 12, 13 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. 14.10.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено Договір №6015655 про надання споживчого кредиту на суму 13 000,00 грн., строком на 364 дні. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених договором. Вказаним договором передбачена стандартна процентна ставка у розмірі 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 Договору, а також знижена процентна ставка у розмірі 1,393% в день, яка застосовується: якщо Споживач до 21.10.2022 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, Споживач, як учасник Програми лояльності, отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. Підписавши 14.10.2022 Договір про надання споживчого кредиту, відповідач взяв на себе зобов`язання одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним, та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2. Договору). Пунктом 2.1 зазначеного договору, сторони передбачили, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки [NUMBER] . Відповідно до інформації викладеній у листі ТОВ «Пейтек Україна» №20231010-2 від 10.10.2023, грошові кошти в сумі 13 000,00 грн. були перераховані ТОВ «Авентус Україна» на платіжну картку № [NUMBER] . Відповідачем під час судового розгляду не спростовано належними та допустимими доказами те, що грошові кошти у розмірі 13 000,00 грн. надійшли на його картковий рахунок не від ТОВ «Авентус Україна» у зв`язку з укладеним кредитним договором, а від іншої особи. Таким чином, первинний кредитор, а саме ТзОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за вказаним кредитним договором виконало та надало [PERSON] кредит в сумі 13 000,00 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , що було обумовлено даним кредитним договором. Договір про надання споживчого кредиту №6015655 від 14.10.2022 укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписано 14.10.2022 о 17:14:55 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «А314015». При цьому, процедура укладання кредитного договору з ТОВ «Авентус Україна» передбачає такий алгоритм дій особи, яка бажає отримати кредит, відповідно до якого потенційний клієнт заходить на Веб-сайт ТОВ «Авентус Україна» https://www.creditplus.ua, реєструється та створює електронний кабінет, в якому йому надходить текст Кредитного договору та де він має змогу ознайомитись з Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. Таким чином, до укладання договору клієнт має можливість ознайомитись з усіма істотними умовами договору, тобто до підписання Договору про надання споживчого кредиту №6015655 від 14.10.2022 відповідач був ознайомлений з його умовами та погодився з ними. Згідно з приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Таким чином, підписання відповідачем договору шляхом зазначення одноразового ідентифікатора відповідає вимогам чинного законодавства. Суд також враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, дії банку щодо виконання договору не оскаржені, розрахунок заборгованості наданий представником відповідача, спростовується наявними доказами у матеріалах справи, клопотань про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості та тілом кредиту і її розміру. При розгляді вказаної справи, суд враховує позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), а також від 19.06.2019 у справі №643/17966/14-ц, згідно якої стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення Відповідно до позиції Верховного суду у цивільній справі №278/2177/15-ц, викладеній у постанові від 17.12.2020, розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, якщо він досліджується разом з іншими доказами у сукупності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №6015655 від 14.10.2022, загальна сума заборгованості [PERSON] , станом на 24.09.2023 становить 34 989,50 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 13 000,00 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками за період з 14.10.2022 по 20.12.2022 у розмірі 17 332,90 грн.; нараховані проценти за 18 календарних днів з 25.09.2023 по 12.10.2023, які входять до строку кредитування - 4 656,60 грн. 25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як Клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», як Фактором було укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому за третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошового зобов`язання та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 25.09.2023, що є Додатком №1 до Договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» набуло право вимоги до [PERSON] , загальна сума заборгованості якого за кредитним договором №6015655, складає 30 332,90 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 13 000,00 грн. та заборгованості за нарахованими відсотками 17 332,90 грн. Також, пунктом 1.1 зазначеного договору факторингу сторони передбачили, що за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошових вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту) плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Таким чином, до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» перейшли всі права щодо права вимоги до [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 6015655 від 14.10.2022. Після придбання права вимоги до відповідача позивач ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» здійснив нарахування відсотків за користування кредитом за 18 календарних днів за період з 25.09.2023 по 12.10.2023, у межах строку кредитування, право на нарахування яких передбачено пунктом 1.1. договору факторингу №25.09/23-Ф від 25.09.2023. Суд розглянувши матеріали справи, оцінивши докази надані суду приходить до переконання, що відповідачем було порушено зобов`язання стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 6015655 від 14.10.2022. Договір факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №6015655 від 14.10.2022, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] , в розмірі 34\~989,50 грн. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приходить до наступного Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних в розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial