Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

В листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, треті особи приватний нотаріус Київського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович, [PERSON] . В обгрунтування позову зазначив, що 12.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 247000 доларів США із сплатою 10 відсотків річних. Вказаний договір укладався за участю та відома відповідача [PERSON] . Однак [PERSON] своїх зобов`язань не виконав, грошові кошти позивачу не повернув. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16.12.2020 року, стягнуто грошові кошти в сумі 392204 доларів США. Станом на дату відкриття виконавчого провадження у власності [PERSON] відсутнє будь яке майно, у власності [PERSON] наявний житловий будинок у [ADDRESS] . [PERSON] несе солідарну відповідальність перед позивачем за зобов`язаннями [PERSON] з виконання умов договору позики, який був укладений під час перебування у шлюбі. [PERSON] , розуміючи, що її майно може бути реалізовано в рахунок погашення заборгованості, 10.05.2019 та 11.05.2019 відчужила нерухоме майно, що на праві спільної сумісної власності належить їй та позичальнику, шляхом укладення договорів дарування, з метою неможливості виконання рішення судів про стягнення заборгованості на користь позивача, за рахунок майна, на яке може бути здійснено звернення стягнення. Зважаючи, що договори було укладено 10.05.2019 року та 11.05.2019 року, тобто після закінчення строку повернення коштів за договором позики позивачу, перехід права власності на нерухоме майно відбувся безоплатно до рідних синів, що вказує на залишення подарованого майна у фактичному володіння та користування родини відповідачів, що є підставою для визнання договорів дарування недійсними, внаслідок їх фіктивності. Представником відповідачів надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вважає позов безпідставним, необгрунтованим, таким, що не грунтується на відповідних нормах ЦПК України, належних і допустимих доказах, наведені у позові доводи не відповідають обставинам справи та наявним доказам. Крім того, позов подано із пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Зазначив, що правочини вчиненні відповідачами із дотриманням вимог ст.ст. 203,207-210, 718-720, 722 ЦК України, при повному розумінні учасниками змісту, підстав, мети вчинення правочинів (договорів дарування) та їх правових наслідків. Так, [PERSON] дізналася про існування претензій [PERSON] до її чоловіка [PERSON] лише 26.08.2020 року, а тому не могла укласти договори дарування з метою уникнення реалізації спільного майна подружжя, для погашення боргових зобов`язань її чоловіка. Підставою для укладення договорів дарування слугувало погіршення стану здоров`я [PERSON] . В зв`язку з викладеним, проти позову представник відповідачів заперечує в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні. Ухвалою суду від 17.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 14.08.2023 року ухвалою суду справа призначена до судового розгляду по суті. 10.10.2024 ухвалою суду залучено до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов з підстав, викладених у ньому. Крім того, просив відмовити в задоволенні заяви представника відповідача про застування строків позовної давності чере знеобгрунтованість її довіодів. Представник відповідачів та третьої особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов та через пропус позивачем строку на звернення до суду з даним позовом.. Третя особа приватний нотаріус Київського нотаріального округу Василенко О.А. в судове засідання не з`явився, на час розгляду справи діяльність нотаріуса припинена. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що 12.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] виданий К-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області 12.12.1997 року отримав від [PERSON] , паспорт [NUMBER] виданий Московським РУ ГУ МВС України 14.07.1998 року в борг 247000 доларів США, строком до 10.12.2020 року, зі сплатою відсотків за ставкою 10 відсотків річних, зідно графіку. ( том 1 а.с. 54) Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.12.2020 року, стягнено з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 234550 доларів США боргу, 57685, 93 доларів США відсотків, 79072 долари США пені та 20896,87 доларів США річних. Постановою Київського апеляційного суду від 13.01.2022 року, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16.12.2020 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 234550 доларів, відсотків у розмірі 57685, 93 доларів США, пені у розмірі 79072 долари США, 3% річних у розмірі 20896,87 доларів США та вчастині стягнення судового збору у розмірі 10510 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] . Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16.12.2020 року в частині задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та судових витрат - залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] для захисту своїх прав, звернувся із заявою про вчинення злочину до Печерського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві, за фактом незаконного заволодіння [PERSON] грошовими коштами заявника, шляхом зловживання довірою. 13.05.2018 року зареєстровано кримінальне провадження в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12018100060002010, в рамках якого 06.06.2018 року [PERSON] подано до органу досудового розслідування цивільний позов до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 308598,06 доларів США. 03.08.2018 року до Печерського районного суду м. Києва подано клопотання про накладення арешту на нерухоме майно, яке було зареєстровано за дружиною позичальника - [PERSON] . Під час судового засідання, яке відбулося 30.08.2019 в Печерському районному суді м. Києва, щодо розгляду клопотання про накладення арешту на нерухоме майно, представником [PERSON] в обгрунтування заперечень на клопотання цивільного позивача про накладення арешту, були наданні докази відчуження [PERSON] у травні 2019 року об`єктів нерухомості на користь синів: [PERSON] та [PERSON] . Перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , з якого вбачається, що [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 28.10.1995 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 669. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині [PERSON] . Як встановлено в судовому засіданні, що підтверджується договорами дарування та витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в травні 2019 року [PERSON] подарувала своїм синам [PERSON] та [PERSON] належне їй на праві власності нерухоме майно: -договір дарування садового будинку, укладений 10.05.2019 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київської міської нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за №3661, згідно умов якого, дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар садовий будинок [ADDRESS] ; - договір дарування квартири укладений 11.05.2019 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київської міської нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за №3684, згідно умов якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру [ADDRESS] ; -договір дарування земельної ділянки укладений 11.05.2019 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київської міської нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за №3686, згідно умов якогодарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, місто Українка, садове товариство «Луговий». Земельна ділянка площею 0,1333 га. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва. Кадастровий номер 3223151000:04:006:0050; -договір дарування земельної ділянки укладений 10.05.2019 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київської міської нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за №3664, згідно умов якогодарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, обухівський район, місто Українка, садове товариство «Луговий». Земельна ділянка площею 0,1386 га. Цільове призначення - для ведення садівництва. Кадастровий номер323151000:04:006:0052; - договір дарування квартири укладений 10.05.2019 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київської міської нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за №3658, згідно умов якого,дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Вказане майно на час відчуження являлось спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно тексту оспорюваних договорів останній надавав згоду на вчинення вказаних правочинів. Позивач обгрунтовуючи свої вимоги зазначив, що [PERSON] , відчужуючи належне їй майно на користь синів, знала про існування значної суми кредитної заборгованості чоловіка перед позивачем [PERSON] і розуміла ризики стягнення з її чоловіка заборгованості у майбутньому, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на спірне спільне майно подружжя. Вчинення [PERSON] вказаних дій призвело до неможливості повернення боргу кредитору за рахунок спірного спільного майна подружжя, а отже, такі дії свідчать про зловживанням правом на укладення відповідного договору та розпорядження власністю, що завдає шкоди позивачу, як кредитору. Таким чином позивач вважає, що відповідачами укладено фраундаторні правочини. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Тобто, на переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Як зазначив Верховний суд у постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18: правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17). Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язань із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Серед іншого, Верховний Суд вказує, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обгрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі набули право власності на спірне нерухоме майно на безоплатній основі, відповідно до договорів дарування. Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] після укладень спірних договорів дарування, фактично продовжила користуватись подарованим нерухомим майном, що також визнається представником відповідачів у відзиві на позов. Крім того, [PERSON] залишила у своїй власності майно, яке належить їй на праві особистої власності і не є спільним майно з [PERSON] , що спростовує доводи представника відповідачів і третіх осіб, що відчуження спірного майна відбулося виключно через погіршення стану здоров`я [PERSON] . Доводи сторони відповідачів і третьої особи, що [PERSON] не була обізнана про заборгованість [PERSON] перед [PERSON] спростовуються наявними в матеіралах справі доказами. Позивач зазначає, що вищевказані правочини вчинені йому на шкоду, як кредитору, оскільки безоплатне відчуження перелічених об`єктів нерухомого майна відбулось під час наявності невиконаних зобов`язань за договором позики, та призвело до неможливості повернення боргу за рахунок спільного майна подружжя. Враховуючи фактичні обставини справи, а саме те, що договори дарування укладені між близькими особами, укладені на безоплатній основі, під час невиконаного зобов`язання співвласника такого майна, про що достеменно було відомо його дружині, суд приходить до висновку про фіктивність правочинів з відчуження нерухомого майна, оскільки [PERSON] має невиконані грошові зобов`язання, відчужене майно хоч і було зареєстровано на [PERSON] , але є спільним майном подружжя, в той час як відповідачі не є боржниками перед позивачем за грошовими зобов`язаннями і не несуть ризику звернення стягнення на їх майно. [PERSON] , знаючи про невиконані грошові зобов`язання свого чоловіка перед позивачем та здійснивши безоплатне відчуження майна, яке є спільним майном подружжя, та могло виступити забезпеченням виконання обов`язку за договором позики, завдав шкоди інтересам кредитора, оскільки звернути стягнення на зазначене майно з метою примусового погашення заборгованості вже немає можливості. В той же час кредитор мав справедливі очікування у можливості погашення боржником своїх зобов`язань за договором позики своєю частиною майна, що є спільною власністю подружжя. [PERSON] , яка відчужила майно на підставі безвідплатних договорів на користь своїх синів, після укладення договору позики її чоловіком, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, оскільки уклала договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на спільне майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження спірного майна відбулося з метою уникнення можливого звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17). Враховуючи наведений висновок ВС можна небезпідставно стверджувати, що дії [PERSON] з відчуження майна на користь своїх синів не мали наміру щодо настання реальних наслідків, натомість призвели до неможливості виконання зобов`язань [PERSON] . Правочини, за якими відчужувалося майно є фіктивними правочинами, оскільки відчуження майна мало на меті лише недопущення звернення стягнення позивачем на вказане майно, а від так, визнаються судом недійсними. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно не залежить від волі учасників договору та є обов`язковою технічною процедурою реєстратора (нотаріуса), який посвідчує відповідний правочин. По своїй суті та за змістом п.1 ч.1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним та скасування його державної реєстрації, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо строку позовної давності, заяву про що зробила сторона відповідачів, під час розгялду справи. На обґрунтування клопотання зазначено, що строк для звернення до суду із даним позовом пропущений [PERSON] на момент звернення до Солом`янського районного суду м. Києва,у листопаді 2022 року вже становив 6 місяців, а загальний строк позовної давності нараховув 3 роки та 6 місяців. [PERSON] не навів у позові жодної поважної причини та підстави для поновлення строку давності, як і не подав до суду відповідну заяву щодо поновлення пропущеного ним строку позовної давності. Представником позивача зазначено, що перебіг строку позовної давності для зверненя до суду з даним позовом почався з моменту ознайомлення зі змістом ухвали Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2019 р. у справі 757/37925/18-к - 11.12.2019 р., а отже позивачем його дотримано. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно накладної Укрпошта, дану позовну заяву направлено до Солом`янського районного суду м. Києва 17.11.2022. З ухвали Печерського районного суду м. Києва № 757/37925/18-к від 30.08.2019 року, вбачається, в судове засідання особа, яка подала клопотання - [PERSON] та його представник не з`явилися. Цивільний відповідач в судове засідання не з`явився. Адвокат Корнієнко В.І., який діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] , подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності та письмові заперечення. Так, у вищезгаданих письмових запереченнях зазначено: «всупереч інформації, наведенній у клопотанні про накладення арешту, починаючи з 10.05.2019 та станом на сьогодні, у відповідності до інформації з державного реєстру речових прав на нерохоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.07.2019, відповідачу №2 [PERSON] вищенаведені об`єкти нерухомого майна на праві власності не належать, оскільки власниками нижченаведеного майна є інші особи (копії витягів додаються), а відтак на це майно не може накладатися арешт» Таким чином, твердження представника відповідачів щодо початку перебігу строку позовної давності 10.05.2019 року спростовується матеріалами справи. Крім того, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року № 540-ІХ, ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відміненний з 24:00 год. 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 351 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» В зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем не було пропущено. Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача 4 962 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved