Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсною нараховану Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період часу з 01 жовтня 2013 року по 13 листопада 2021 року та стягнути з обох відповідачів солідарно моральну шкоду у сумі 90466 грн. 88 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 жовтня 1989 року уповноваженим органом було видано ордер №1491, яким [PERSON] (дідусь позивача) та членам його родини, а саме: [PERSON] (бабуся позивача), [PERSON] (матір позивача) та [PERSON] (дядько позивача) було надано право на зайняття ними квартири [ADDRESS] . Разом з тим, з моменту народження, відповідно до картотеки реєстраційного обліку місця проживання/перебування громадян, станом на 19 квітня 2017 року, у реєстрації за вказаною адресою зазначені також позивач та [PERSON] (брат позивача). [INFO] помер дідусь позивача [PERSON] , а [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Рішенням виконкому Саксаганської районної у місті ради від 21.01.2009 року №21 позивачу, яка на той час була малолітньою, було надано статус дитини-сироти. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.04.2013 року [PERSON] та [PERSON] були визнані такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] , а рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.01.2018 року [PERSON] було визнано таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Так, згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20.04.2018 року позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Таким чином, позивач зазначає, що з 21 січня 2009 року і до досягнення нею повноліття, тобто до [INFO] , держава в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації повністю утримувала її, а відтак у період з 01 жовтня 2013 року по 25 липня 2014 року зобов`язана була сплачувати за неї кошти за споживання послуги з централізованого опалення. Окрім того, позивач зазначає, що у період часу з 01 жовтня 2013 року по 31 серпня 2018 року вона не проживала у квартирі [ADDRESS] , а відтак не була споживачем послуг з централізованого опалення та з вересня 2018 року вона самостійно оплачує комунальні послуги у повному обсязі, у зв`язку з чим наявність у неї заборгованості за період з 01 жовтня 2013 року по 13 листопада 2021 року є фактом шахрайства по відношенню до неї. Разом з тим, позивач зазначає, що у зв`язку з викладеним їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює 90466 грн. 88 коп. та просить стягнути солідарно з відповідачів на її користь. Ухвалою суду від 30.01.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачам 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Так, матеріали справи містять письмовий відзив Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на позов, згідно з яким представник просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що власність зобов`язує та власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, а Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», у свою чергу, надавало свої послуги та у зв`язку з цим мало законні підстави нараховувати заборгованість. Дніпропетровська обласна державна адміністрація про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін повідомлялась належним чином, однак своїм правом не скористалась, відзив на позов не надала. Разом з тим, представником Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» були надані до суду додаткові пояснення та клопотання про доручення доказів. Відповідь на відзив до суду та будь-які інші заяви по суті справи до суду не надходили. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту ст. 11 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом\~у визначених законом випадках. Таким чином,\~особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Так, згідно ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (подібна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року по справі №916/1415/19). У п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (п. 69 та п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №331/6927/16-ц). Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08.04.2020 року у справі №462/5889/16-ц, оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії,\~чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Так, із зазначених позивачем предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стала існуюча за період часу з 01 жовтня 2013 року по 13 листопада 2021 року заборгованість по оплаті за послуги постачання теплової енергії (централізованого опалення) до квартири [ADDRESS] , яка на думку позивача підлягає визнанню недійсною, позаяк за цей період вона не мала зобов`язань щодо сплати житлово-комунальних послуг, тобто фактично спір виник у зв`язку з наявністю/відсутністю правових підстав для нарахування позивачу заборгованості за вказаний період. Між тим, суд зазначає, що така позовна вимога є саме різновидом претензії та не передбачена чинним законодавством як спосіб захисту прав. Отже, зважаючи на викладене, суд вважає, що те, про що зазначає позивач у своїй позовній заяві, може бути запереченням у справі пред`явлення до неї позову про стягнення суми заборгованості за вказаний період, однак таких позовних вимог до неї в рамках розгляду саме цієї цивільної справи не заявлено. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 року у справі №378/596/16-ц та від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20). За таких обставин суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсною нараховану заборгованість, слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки такий спосіб захисту, з яким звернулась позивач до суду, не відповідає способам захисту, які передбачені\~ст. 16 ЦК України. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди суд зазначає, що така вимога також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від вимоги щодо визнання недійсною нарахованої заборгованості, у задоволенні якої судом відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed