Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

У січні 2024 року представник позивача адвокат Ключенкова Х.В. звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що позивач є директоркою ПО «Ліцей сучасної освіти». З 2020 року відповідач, який є журналістом, членом Національної спілки журналістів України й адміністратором групи «Наш Західний» - у соцмережі Facebook поширює неправдиву інформацію відносно позивача. 10.11.2023 року відповідач, на своїй сторінці у соцмережі Facebook, розмістив допис щодо позивача із заголовком «Струс сідниць головного мозку». У вказаній публікації відповідач зазначає, що «Одіозна директорка\~приватного ліцею\~проголосила себе експертом з питань освіти. Та чомусь у реєстрі Державної служби якості освіти вона не значиться, навчань з проведення акредитаційної експертизи не проходила, тому й відповідного посвідчення немає. Просто кажучи, самозванка, або колись дуже вдарилася головою. У наказі Міністерства освіти і науки України від 1 липня 2021 р. № 749 зазначено, що експерти добираються з числа науково-педагогічних педагогічних працівників закладів вищої та фахової перед вищої освіти за галуззю знань з урахуванням спеціальності, до якої входить освітньо-професійна програма що акредитується. А громадянка Кирпалє в закладах вищої та фахової передвищої освіти не працює і не працювала, наукових ступенів та звань не має, за дипломом - вчителька початкових класів. Ніяких наукових тез, тим паче монографій не писала. Ta яка там експертка, якщо вона пише з кучею помилок про що неодноразово зазначалося. Трюк розрахований на підвищення авторитету директорши серед довірливих учнів, батьків та вчителів ліцею які приносять прибуток її приватному бізнесу. Проте таємне рано чи пізно становиться явним. Достатньо попросити [PERSON] показати посвідчення експерта». Представник позивача зазначила, що відповідач не є психологом, не має відповідної освіти, в своїх постах натякає на те, що [PERSON] є егоїстичною, самозакоханою, некомпетентною. Вказаний пост є приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. [PERSON] , окрім того, що є директоркою приватного ліцею, в якому навчаються 260 учнів також є громадським діячем, керівником Благодійного фонду «Взаємодія Дніпра». Дії [PERSON] є систематичними. Відповідач поширив недостовірну інформацію щодо позивача у мережі Інтернет, а саме на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook, на підтвердження чого надані відповідні скриншоти. Представник позивача стверджує, що інформація поширена відповідачем є недостовірною, оскільки містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі. На думку представника позивача, відповідач своїми діями принижує та паплюжить позитивну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, колег, а також батьків учнів приватного ліцею. Окрім того, систематичне поширення відповідачем неправдивої інформації стосовно позивача, як директорки учбового закладу, призвело до незадоволення батьків учнів приватного ліцею та розірванню договорів з учбовим закладом, що призвело до зменшення кількості охочих навчатись у даному закладі. Всі ці протиправні дії відповідача призвели до порушення нормального способу життя позивача, спричинили моральну шкоду, яку вона оцінює в 200 000 грн. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить: - зобов`язати відповідача [PERSON] видалити запис від 10.11.2023 року із заголовком « [INFO] » із сторінки в соціальній мережі Facebook, яка належить відповідачу [PERSON] ; - зобов`язати відповідача [PERSON] публічно вибачитись за розміщення неправдивої інформації про позивача, шляхом письмового розміщення запису в мережі Інтернет на відповідній сторінці в соціальній мережі Facebook. - стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральну шкоду у розмірі 200\~000 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано час на усунення недоліків, які викладено в мотивувальній частині ухвали. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2024 року було відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2024 року підготовче провадження по справі було закрито справу призначено до судового розгляду по суті. 19.04.2024 року відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позов не визнає і заперечує проти його задоволення. В обґрунтування заперечень посилався на те, що позивач та її представник не надали доказів того, що він принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] . Також, відповідач вважає, що позивач не довела, що його публікацією їй було спричинено моральні страждання та стан її здоров`я погіршився. Директор Департаменту\~інституційного аудиту\~Державної служби\~якості освіти [PERSON] на запит відповідача відповів, що експерти повинні пройти відповідне навчання, а позивач навчання не проходила, не була залучена до інституційного аудиту і не залучалась як експерт під час проведення сертифікації педагогічних працівників та як експерт з акредитації освітньо-професійних програм фахової передвишої освіти. Стосовно думки позивача, що відповідач не є психологом, а тому не має компетентності, щоб робити висновки стосовно особистості позивача і надавати їй оцінку - зазначив, що вказані висновки він не робив, лише посилався на психологів, при цьому жодним чином не вказував прізвище позивача. Запис відповідача є оціночним судженням із заголовком «Струс сідниць головного мозку». До позову додана характеристика позивача як аспірантки Університету митної справи та фінансів, яка, на думку відповідача, не має відношення до предмета позову і не може слугувати доказом. Зазначив, що характеристика зразково-показова, характеризує позивача як людину чесну, порядну, комунікативну, товариську, проте зa межами вишу це інша людина і про це свідчать не тільки численні судові справи. Ha всіх місцях роботи позивача супроводжували підступність, наклепи, заздрість, зрада, гноблення, хейтерство, сутички з адміністрацією, про що вона сама написала у пості від 07.10.2023 року. В задоволенні позову просив відмовити. 29.04.2024 року до суду від представника позивача адвоката Ключенкової Х.В. надійшла відповідь на відзив у якій вона заперечувала проти аргументів відповідача, викладених у відзиві на позов. Зазначила, що, на її думку, відповідач навіть у відзиві на позов принижує позивача. Відповідачем не надано доказів, що пенсія є єдиним джерелом його доходів, а систематичне поширення [PERSON] недостовірної інформації відносно позивача принижує її честь, гідність, порочить престиж та репутацію ПО «Ліцей сучасної освіти», що призводить до розірвання договорів з батьками учнів ліцею, зменшенню кількості охочих навчатися в даному закладі. Також надала до відзиву накази про відрахування учнів з ліцею на підтвердження позиції, що саме після публікацій відповідача у соціальній мережі батьки дітей відмовились продовжувати навчання у зазначеному начальному закладі, який очолює позивач. Просила позов задовольнити у повному обсязі. 07.05.2024 року до суду надійшли заперечення представника відповідача адвоката Зеленової О.Р., в порядку ст. 180 ЦПК України. Представник відповідача, з посиланням на практику ОП КЦС, наполягає на тому, що позивачем та її представником не доведена наявність моральної шкоди, протиправність поведінки відповідача, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та її результатом - моральною шкодою. Позов не містить доказів приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] . Прізвище позивача не згадувалось в дописі. Також, в вказаному дописі не було вказівки на егоїстичність, самозакоханність, некомпетентність все це інтерпретація з боку представника позивача. Відповідач не погоджується з доводами представника позивача відносно того що, поширення начебто недостовірної інформації порочить престиж та репутацію приватного закладу «Ліцей сучасної освіти», директором і засновником якого є позивач, оскільки престиж та репутація ліцею не є предметом позову, отже ці обставини не входять до предмету доказування. Припущенням з боку представника позивача є посилання на те, що начебто приниження честі, гідності та ділової репутації призвело до відрахування учнів з ліцею за власним бажанням батьків. У наданих копіях наказів містяться різні причини відрахування учнів за заявами батьків: і зміна місця проживання, вибір престижних закладів з поглибленим вивченням іноземної мови, але жодним чином не вказана причина, яку зазначила позивачка та її представник у позові. До того ж, відрахування 58 учнів не стало критичним для навчального закладу. Також, представник відповідача звернула увагу, що до 19.02.2024 року засновником ліцею була не позивач, а її чоловік [PERSON] , а після 19.02.2024 року позивач стала однією з учасників закладу з часткою 50,94% у Статутному капіталі, вартістю 135 грн. Представник відповідача вважає, що зміст усього позову зводиться до несприйняття позивачем критичного характеру. Європейський суд з прав людини у справі Perna v.Italy заява № 48898/99, рішення від 06.05.2003р року підкреслює, що журналістська свобода включає можливе звернення до перебільшень або навіть провокацій. Відповідач [PERSON] , незважаючи на те,що є членом Національної спілки журналістів України нічого не перебільшував і не вдавався до провокацій. Його допис базується на оціночних судженнях, а вони не підлягають доказуванню, а отже не можуть бути спростовані. Стосовно моральної шкоди та її розміру представник відповідача вважає, що позивач не довела та не надала відповідних доказів моральних та душевних страждань, погіршення стану здоров`я, тяжкість вимушених змін. Керівництво благодійним фондом та волонтерська діяльність позивача не стосуються предмета доказування в силу ст. 77 ЦПК України. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 19.06.2024 року та 09.10.2024 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення та документи, а саме: посвідчення № [NUMBER] видане Національною спілкою журналістів України на ім`я [PERSON] ; подяка на ім`я відповідача, як ветерану журналістики. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ключенкова Х.В. позовні вимоги підтримала, надала пояснення у відповідності до заявлених вимог, просила позов задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності позов підтримала. Представник відповідача [PERSON] адвокат Зеленова О.Р. заперечувала проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Вважає позов не доведеним - просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволені позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] [PERSON] на своїй сторінці у соцмережі Facebook, розмістив запис: «Струс сідниць головного мозку.\~Одіозна директорка\~приватного ліцею\~проголосила себе експертом з питань освіти. Та чомусь у реєстрі Державної служби якості освіти вона не значиться, навчань з проведення акредитаційної експертизи не проходила, тому й відповідного посвідчення немає. Просто кажучи, самозванка, або колись дуже вдарилася головою. У наказі Міністерства освіти і науки України від 1 липня 2021 р. № 749 зазначено, що експерти добираються з числа науково-педагогічних педагогічних працівників закладів вищої та фахової перед вищої освіти за галуззю знань з урахуванням спеціальності, до якої входить освітньо-професійна програма що акредитується. А громадянка Кирпалє в закладах вищої та фахової передвищої освіти не працює і не працювала, наукових ступенів та звань не має, за дипломом - вчителька початкових класів. Ніяких наукових тез, тим паче монографій не писала. Ta яка там експертка, якщо вона пише з кучею помилок про що неодноразово зазначалося. Трюк розрахований на підвищення авторитету директорши серед довірливих учнів, батьків та вчителів ліцею які приносять прибуток її приватному бізнесу. Проте таємне рано чи пізно становиться явним. Достатньо попросити [PERSON] показати посвідчення експерта». Даний пост також містить світлини з зображенням позивача (а.с. 13). Матеріали справи містять довідку з відомостями про власника веб-сайту, яка була надана Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет, на підтвердження доводів, що публікація від 10.11.2023 року була розміщена на інтернет-сторінці в соціальній мережі Facebook, яка належить саме [PERSON] » (а.с. 15-18). На підтвердження позиції про множинність постів з боку відповідача представник позивача надала до суду копії інших публікацій (а.с. 24-32). На підтвердження своєї позиції по справі, що дописи відповідача порушили честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , як директорки Приватного ліцею «Ліцей сучасної освіти», і ці дописи призвели до відрахувань учнів з закладу освіти представник позивача надала до суду копії наказів про відрахування учнів (а.с. 87-112). Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній цивільній справі, суд зазначає наступне. Положеннями ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст.\~3\~Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201\~ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із ст.ст. 297, 299\~ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно ч.ч. 1, 3 ст.\~277\~ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до ч. 1 ст.\~277\~ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як роз`яснено п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пункт 18 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009р. «Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» зазначає, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У постанові Верховного Суду від 09.10.2023 року у справі № 523/19505/21 викладено висновок про те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вони фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночним судженням, а не констатації фактів. Судження - це те ж саме, що й думка висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напрямку, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночним судженням, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика оцінка вчинків вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 року у справі № 759/16306/21-ц. У постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 758/12586/15 зазначено, що право на недоторканість ділової репутації та честь ї гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена з «явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи не правдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позиції політичних лідерів, інших публічних осіб. У рішенні у справі «Ляшко проти України» (Lyashko v. Ukraine) заява № 21040/02 п. 1, 2 від 10.08.2006) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Відповідно до ст.\~10\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). У рішенні ЄСПЛ у справі «Сіреджук проти України» ((Siredzhuk v. Ukraine) заява №16901/03 від 21.01.2016 п. 81) нагадав, що критерії необхідності в демократичному суспільстві вимагає встановлення того, чи відповідало втручання «нагальній суспільній потребі» чи було це втручання пропорційним переслідуваній легітимній меті та, чи були доводи, надані національним органами на його виправдання відповідними та достатніми. Завданням Суду при виконання своєї наглядової функції полягає не в тому, що підмінити собою компетентні національні суди, а в тому, щоб переглянути чи застосовували національні органи влади стандарти, які б відповідали принципам, втіленим у статті 10 Конвенції, та чи покладались вони у цьому контексті на належну оцінку відповідних фактів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім того, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики (висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.01.2023 року у справі № 761/33563/20 та від 10.01.2024 року у справі № 761/21058/21). Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України « Про інформацію») . Вираження особою суб`єктивної думки у формі коментаря на публікацію, відеосюжет тощо не є твердженням про факт, висловленим особисто цією особою, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками, що ґрунтуються на такій інформації. Особисте трактування отриманої з інших джерел інформації в формі коментаря є оціночним судженням, а не твердженням, тому не може бути ані спростоване, ані підтверджене (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 29 березня 2023 року у справі №201/10970/21). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Так, оціночні судження повинні мати в основі певний (мінімальний) набір фактів, за наявності яких вони не повинні розглядатися як зловживання, зокрема, судження повинні містити: 1) посилання на факти, що вважаються загальновідомими, або 2) підтвердження висловлювання будь-яким джерелом, або ж 3) посилання на незалежне дослідження. Судом встановлено, що відповідач діяв в межах Закону України «Про інформацію». Будучи журналістом, він опублікував пост який не містив прізвища позивача, і за своїм характером даний пост є оціночним судженням. Також, в зазначених дописах не було вказівки на егоїстичність, самозакоханність, некомпетентність позивача. Таким чином, відповідач в своєму пості висловив лише свої погляди, що передбачено ч. 1 ст. 10 Конвенції. У пункті 21 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~27.02.2009\~року №\~1\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. У зазначеній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Верховний Суд зауважив, що поширення (розміщення) фото у соціальній мережі в Інтернеті без обмеження кола користувачів, які можуть переглядати це фото, є публічним показом фото, яке здійснює ця особа самостійно. Тож використання таких фото є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі було публічним і за згодою особи, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою. У випадку, якщо фото були відкриті лише для певного кола користувачів, то публічного розповсюдження таких фото не було, а отже, їх використання без згоди особи є неправомірним (постанова Верховного Суду від 19.07.2023 року у справі № 214/11028/21). Отже, як встановлено судом, [PERSON] являється публічною особою, її фотозображення знаходяться у відкритому доступі, на сторінці в соціальній мережі розміщенні без обмеження кола користувачів, крім того позивач постійно приймає участь в різних заходах публічного характеру, тобто всі вказані дії свідчать про публічність особи позивача. Окрім того, позивач є керівником приватної організації «Ліцей сучасної освіти» та БО «Благодійний фонд «Взаємодія Дніпра» - є публічною фігурою, оскільки є директором закладу освіти та керівником благодійної організації, веде активну громадську діяльність, про що свідчать матеріали справи. Тому суд, розглядаючи дану справу, враховує, що [PERSON] є публічною особою та її діяльність викликає підвищений інтерес у суспільства. П.18 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~1\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи»\~від 27.02.2009\~року дійсно роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277\~ЦК (435-15) і статті 10\~ЦПК (1618-15) обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суд не приймає до уваги ствердження позивача та її представника про те, що публікація відповідача стала підставою для відрахування учнів з закладу освіти. Надані до суду копії наказів про відрахування учнів за заявою батьків містять причини відрахування не пов`язані з публікацією, а тому суд вважає, що надані накази не є доказом порушення ділової репутації [PERSON] . Стилістика викладеного у статті матеріалу відповідає викладенню оціночних суджень, відтак такі судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд, також звертає увагу, що зазначені оціночні судження стосувалися публічної особи, інтерес до якої у суспільстві є високим. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що спірна публікація відповідача відповідає вимогам закону та не порушує особисті немайнові права позивача, а також те, що у спірній публікації відсутні вислови в брутальній, принизливій чи непристойній формі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Відповідно, не підлягають задоволенню вимоги про спростування інформації та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від основних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Відмовляючи у задоволенні позову, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, відмовляє позивачу у задоволенні вимог, щодо відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу. Представник відповідача просила суд стягнути із позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказується, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, які поніс відповідач [PERSON] , беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, оцінюючи в тому числі й необхідність таких витрат, суд вважає доцільним стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрати на правову допомогу пов`язані з розглядом справи у сумі 10 000 грн., що за даних обставин справи буде справедливим та співмірним відшкодуванням таких витрат. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed