Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

05.07.2024 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона є власницею 7/8 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які були успадковані нею після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Інша 1/8 частка житлового будинку належала [PERSON] , який помер ще [INFO] . Починаючи з 18.05.1994 року її батько, який постійно проживав за вищевказаною адресою, безперервно володів нерухомим майном аж до дня своєї смерті, а після того, як нею було успадкувано дане майно, вона продовжувала відкрито, безперервно та добросовісно володіти ним. Після смерті [PERSON] жоден з його спадкоємців ані до неї, ані до членів її сім`ї не звертався. Враховуючи наведене, просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на 1/8 частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 04.11.2024 року у відповідь на запит суду від Волинського обласного державного нотаріального архіву надійшла копія матеріалів спадкової справи № 385/86 до майна померлого [INFO] [PERSON] . До початку судового засідання від позивачки надійшла до суду заява з проханням розгляд справи проводити за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представником відповідача до початку судового засідання також було подано заяву з проханням розгляд справи здійснювати без його участі, при вирішенні спору покладається на думку суду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 10.10.2018 року за позивачкою [PERSON] було зареєстровано право власності на 7/8 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 08.02.2012 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Блащук С.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 68. Як вбачається із витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно № 31019253 від 18.08.2011 року, власником 1/8 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке міститься в матеріалах спадкової справи № 385/86, а також відповідними відомостями Відділу ДРАЦС у Волинській обл. УДР ЗМУ МЮ, наданими у відповідь на запит суду. Після смерті [PERSON] його спадкоємці не оформили за собою право власності на його частку у спірному будинку та будь-які інші особи не заявляли свого права на таке майно. У своєму позові [PERSON] зазначає, що починаючи з 1994 року її батько, а після його смерті вона, продовжували та продовжують фактично володіти спірною часткою у житлі безперервно, відкрито та добросовісно, ніяких дій для приховування такого факту не здійснювали, систематично підтримували дане майно у належному стані, у зв`язку з чим позивачка ставить питання про визнання за нею права власності на таке майно за набувальною давністю. Надаючи правову оцінку заявленим позовним вимогам, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Позивач, як володілець майна, повинна бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак, сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі ст. 344 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі № 389/2946/16 (провадження № 61-6016св20). Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц. В ході розгляду справи позивачкою доведено наявність усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю на 1/8 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки остання, з моменту отримання свідоцтва про спадщину за законом після смерті її батька, який добросовісно заволодів чужим майном, продовжувала відкрито, безперервно володіти ним протягом більш як десяти років. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до Луцької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На підставі ст. ст. 15, 16, 316, 328, 344 ЦК України,

Outcome: approved