Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування. В позовній заяві позивач просить встановити факт належності померлому [INFO] [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ТР № 033979, виданого 01.10.2004 року на ім`я [PERSON] та визнати за [PERSON] , як спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON] , право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,27 га, кадастровий номер 6122080700:01:001:0306, яка посвідчена державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР № 033979, який видано 01.10.2004 року на ім`я [PERSON] . Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 12.11.2024 року відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати справу у порядку загального позовного провадження із викликом сторін. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник позивача - адвокат Кульгавець Сергій Михайлович подав до суду клопотання, в якому просить справу розглядати за його відсутності та відсутності позивача, позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач не делегував свого представника в судове засідання, подав клопотання про розгляд справи без його участі, не заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно матеріалів справи у ній відсутні дані, які б вказували, що визнання позову відповідачами суперечить вимогам закону. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяви сторін, суд вважає, що справу слід вирішити за наявними матеріалами та задовольнити позов, виходячи із наступного. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №6, що стверджуєтьсяя свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.04.2014 року. Спадщину після смерті якого прийняв його син [PERSON] , що стверджується заявою від 11.09.2014 року. Згідно ст. 1261 ЦК України, позивач має право на спадкування майна, що належало померлим батькам, як спадкоємиць першої черги за законом. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,27 га кадастровий номер 6122080700:01:001:0306, яка посвідчена державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР № 033979, який видано 01.10.2004 року на ім`я [PERSON] . Вказане підтверджується відповіддю Головного Управління Держгеокадастру у Тернопільській області №29-19-0.61-4413/2-24 від 22.10.2024 року. Від встановлення юридичного факту належності померлому [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку серії ТР № 033979 від 01.10.2004 року виданого на ім`я [PERSON] залежить виникнення майнового права позивача на нерухоме спадкове майно після смерті батька [PERSON] , як спадкоємця за законом першої черги. Вирішуючи питання про встановлення даного факту суд виходить з того, що відповідно до ч.1ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання правовстановлюючих документів в органах, що вчиняють нотаріальні дії. Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для позивача важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до ч.2ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Отже, суд може встановити юридичний факт у тому разі, коли особою вчинено всі можливі заходи по отриманню необхідних документів, і виключно за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі особи, що обумовлюють неможливість отримання документу на підтвердження юридичного факту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. У даній справі встановлено, що позивач звертався з заявою до державного нотаріуса, який рекомендував вирішити дане питання у судовому порядку. Від встановлення юридичного факту належності покійному [PERSON] державного акта на земельну ділянку залежить виникнення майнового права позивача на нерухоме спадкове майно після смерті батька [PERSON] , як спадкоємця першої черги за законом. Тому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що досліджені у судовому засіданні докази вказують на те, що позивач [PERSON] прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України, позивач має право на спадкування майна, що належало померлим батькам, як спадкоємець першої черги за законом. Положеннями ч.3 ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до довідки №19-15/15/324, виданої 16.10.2024 року Блищанським старостинським округом Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області, зі спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті проживала його дружина [PERSON] , яка згідно заяви від 11.09.2014 року відмовилася від спадщини на користь позивача. Таким чином після смерті [PERSON] інші спадкоємці, крім позивача [PERSON] , відсутні. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №265/6868/16-ц (провадження №61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Згідно приписів ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із правовою позицією Верховного Суду, яку висловлено у постанові від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19, зазначено, що звернення до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом допускається, якщо це в майбутньому порушує право власності на спадкове майно. Отже, звернення до суду з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування цілком відповідає законодавству. Позивач [PERSON] є сином померлого [INFO] [PERSON] , якому належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що стверджується вищевказаними належними та допустимими доказами. 19 вересня 2024 року позивач звернувся до Заліщицької державної нотаріальної контори задля оформлення спадкових справ на майно після смерті [PERSON] , де було до майна останньої заведено спадкову справу №114/2014 від 11.09.2014 року. 19 вересня 2024 року державний нотаріус Заліщицької державної нотаріальної контори Інна Дідик в листі №504/02-14 повідомила позивачу про те, що в документах виявлені розбіжності, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на [PERSON] , а свідоцтво про смерть видане на [PERSON] , тому з метою оформлення права власності на спадкове майно після смерті [INFO] [PERSON] пропонує звернутися з позовом до суду. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно дост.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися після його смерті. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняв, як спадкоємець за законом першої черги [PERSON] , оскільки звернувся із заявою про прийняття спадщини. Таким чином, суд приходить до переконання, що даний позов слід задовольнити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Outcome: approved