Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Позивач звернулася через свого представника до суду із вказаним цивільним позовом, який підтримала у судовому засіданні, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить встановити факт належності свідоцтва про право власності житло від 01.04.1994 року, виданого управлінням комунальної власності і приватизації Сумського міськвиконкому на квартиру за адресою: [ADDRESS] , (запис в реєстрову книгу № р-193) за [PERSON] , яка померла [INFO] ; встановити право спільної часткової власності на спірну квартиру, визначивши частки по за [PERSON] та [PERSON] ; встановити юридичний факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] , є матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] ; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] ; визнати за визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] матері [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1994 року, трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] ; після смерті останньої спадкова справа не відкрилася, за життя вона заповіту не залишила. Відповідно до інформації на запит Сумської територіальної громади № 14.03-08/256976 від 02.06.2023 року, [PERSON] на момент смерті була зареєстрована та фактично проживала за адресою [ADDRESS] . Разом з нею на момент смерті фактично проживала її донька [PERSON] (але була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ), та була зареєстрована її онука [PERSON] (але фактично також проживала за адресою: [ADDRESS] ). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] . Після своєї смерті вона лишила заповіт, де все своє майно заповідала доньці [PERSON] (позивачці). Спадкова справа була відкрита Другою Сумською державною нотаріальною конторою, що підтверджується довідкою про реєстрацію заведення спадкової справи № 3799942 від 20.12.2004 року. Після її смерті, донька [PERSON] (позивачка) написала заяву про вступ в спадкові права та після спливу шестимісячного терміну їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.07.2005 року на квартиру за адресою [ADDRESS] . Враховуючи, що нагальної потреби в оформленні половини квартири за адресою: [ADDRESS] , де другою половиною володіла позивачка не було, спадщина померлої [INFO] [PERSON] до сьогоднішнього часу на оформлювалася. До того ж, позивачка була впевнена, що половина квартири перейшла в спадок її матері, а потім до неї. 01.08.2024 року, звернувшись через свого представника до Сумської міської державної нотаріальної контори за оформленням спадкових прав на другу половину квартири після смерті своєї бабусі, позивачка отримала відмову. Відмова нотаріуса була обґрунтована тим, що немає даних, що після смерті [INFO] [PERSON] її спадщину прийняла донька [PERSON] та відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1994 року прізвище померлої зазначається [PERSON] , що не співпадає з прізвищем вказаним в свідоцтві про смерть [PERSON] . В силу ст. ст. 368, 370, 357, ЦК України 2004 року, частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка на даний час перебуває у спільній сумісній власності є рівними між [PERSON] та [PERSON] , а саме по 1\\2 частині. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1994 року прізвище співвласника вказано українською [PERSON] , а відповідно до свідоцтва про смерть вказано українською [PERSON] . Дана помилка в написанні прізвища виникла при перекладі з російської мови, написання прізвища в свідоцтві про одруження: [PERSON] . (копія свідоцтва про одруження [PERSON] додається). Тому, має місце помилка особи яка заповнювала свідоцтво про право власності на житло, яка, можливо, виникла при його видачі за паспортом СРСР [PERSON] . Але, відповідно до інформації на запит [PERSON] була зареєстрована в квартирі 21.08.1963 року по день смерті [INFO] , що дає підстави вважати її учасницею приватизації квартири відповідно до розпорядження міськвиконкому від 02.04.1994 року та співвласницею квартири. Щодо спадкування 1\\2 частки квартири після смерті [INFO] [PERSON] її донькою [PERSON] , представник позивача зазначає, що чинне на той час законодавство (ЦК 1963 року) визначало автоматичне спадкування шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Доказом фактичного вступу в управління можуть бути будь які докази. [PERSON] фактично жила зі своєю матір`ю, після її смерті продовжувала жити в ній до своєї смерті. Після похорон матері робила ремонт в квартирі, сплачувала комунальні послуги та в неї на руках були правовстановлюючі документи на квартиру, що є підтвердженням фактичного вступу в управління спадковим майном. Але, за своє життя не оформила спадкових прав. В свою чергу, після смерті [INFO] [PERSON] її спадщину за заповітом, прийняла її донька [PERSON] шляхом написання заяви про прийняття спадщини. Факт того, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] підтверджується: копією посвідки про народження № [NUMBER] , де вказано, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] , копією свідоцтва про одруження [NUMBER] де вказано про одруження [PERSON] та її прізвище після одруження [PERSON] , копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] де вказано, що [PERSON] після одруження взяла прізвище [PERSON] . Факт того, що [PERSON] яка померла [INFO] є матір`ю [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . Єдиним спадкоємцем вказаного майна є позивач по справі, [PERSON] . Таким чином, викладене стало підставою для звернення позивача до суду. Представник позивача адвокат Вакула В.М. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, просив призначити справу до судового розгляду. Представник відповідача Сумської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву, з урахуванням уточненої позовної заяви, в якій зазначив, що просить постановити законне, обґрунтоване рішення, не порушуючи законних прав та інтересів Сумської міської ради та інших осіб, розгляд справи проводити без участі представника відповідача. Суд, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло, виданим ВК Сумської міської ради народних депутатів від 01.04.1994 року, трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.10.2002 року, виданим ВРАГС Ковпаківського РУЮ у місті Суми, актовий запис № 1479 (а.с.11). Після смерті останньої спадкова справа не відкрилася, за життя вона заповіту не залишила, що підтверджується витягами зв Спадкового реєстру від 01.08.2024 року № 77845348 та № 77845374 (а.с.13,14). Відповідно до інформації на запит Сумської територіальної громади № 14.03-08/256976 від 02.06.2023 року, [PERSON] на момент смерті була зареєстрована та фактично проживала за адресою [ADDRESS] (а.с.12). Разом з нею на момент смерті фактично проживала її донька [PERSON] (але була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.16), та була зареєстрована її онука [PERSON] (а.с.6). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.12.2004 року, актовий запис № 450, [PERSON] померла [INFO] (а.с.15). Після своєї смерті вона лишила заповіт, де все своє майно заповідала доньці [PERSON] (а.с.63 на зв.-64). Спадкова справа була відкрита Другою Сумською державною нотаріальною конторою, що підтверджується довідкою про реєстрацію заведення спадкової справи № 3799942 від 20.12.2004 року (а.с.17). Після її смерті, донька [PERSON] (позивачка) написала заяву про вступ в спадкові права (а.с.61) та після спливу шестимісячного терміну, їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.07.2005 року на квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с.67 на зв). Половина квартири за адресою: [ADDRESS] , де другою половиною володіла позивачка, оформлена не було, тобто, спадщина померлої [INFO] [PERSON] до сьогоднішнього часу на оформлювалася. 01.08.2024 року, звернувшись через свого представника до Сумської міської державної нотаріальної контори за оформленням спадкових прав на другу половину квартири після смерті своєї бабусі, позивачка отримала відмову, яка мотивована тим, що немає даних, що після смерті [INFO] [PERSON] її спадщину прийняла донька [PERSON] , та відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1994 року, прізвище померлої зазначається « [PERSON] », що не співпадає з прізвищем вказаним в свідоцтві про смерть « [PERSON] » (а.с.19). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1994 року прізвище співвласника вказано українською « [PERSON] », а відповідно до свідоцтва про смерть вказано українською « [PERSON] ». Дана помилка в написанні прізвища виникла при перекладі з російської мови написання прізвища в свідоцтві про одруження: рос.« [PERSON] . (а.с.21). Тому, має місце помилка особи, яка заповнювала свідоцтво про право власності на житло, яка, можливо, виникла при його видачі за паспортом СРСР [PERSON] . Але, відповідно до інформації на запит, [PERSON] була зареєстрована в квартирі 21.08.1963 року по день смерті [INFO] , що дає підстави вважати її учасницею приватизації квартири відповідно до розпорядження міськвиконкому від 02.04.1994 року та співвласницею квартири. Щодо спадкування 1/2 частки квартири після смерті [INFO] [PERSON] її донькою [PERSON] , суд зазначає, що чинне на той час законодавство (ст. 549 ЦК УРСР 1963 року) визначало автоматичне спадкування шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Доказом фактичного вступу в управління можуть бути будь які докази. [PERSON] фактично жила зі своєю матір`ю, після її смерті продовжувала жити в ній до своєї смерті. Після похорон матері робила ремонт в квартирі, сплачувала комунальні послуги та в неї на руках були правовстановлюючі документи на квартиру, що є підтвердженням фактичного вступу в управління спадковим майном. Але, за своє життя не оформила спадкових прав. В свою чергу, після смерті [INFO] [PERSON] її спадщину за заповітом, прийняла її донька [PERSON] шляхом написання заяви про прийняття спадщини. Факт того, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] підтверджується: копією посвідки про народження № [NUMBER] , де вказано, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] (а.с.20), копією свідоцтва про одруження [NUMBER] , де вказано про одруження [PERSON] та її прізвище після одруження рос.« [PERSON] », копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] де вказано, що [PERSON] після одруження взяла прізвище [PERSON] (а.с.22). Факт того, що [PERSON] яка померла [INFO] є матір`ю [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.7). Єдиним спадкоємцем вказаного майна є позивач по справі, [PERSON] , що підтверджується наданою копією спадкової справи за № 1051/04 (а.с.61-68). Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від ЗО травня 2008 року № 7 із змінами «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно ст. 5 ЦК України від 2003 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. 2. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 3. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно зі ст.527 ЦК Української РСР 1963 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Стаття 529 ЦК Української РСР 1963 року, встановлює, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У відповідності зі ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном: якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Стаття 368 ЦК України 2004 року передбачає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України 2004 року співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. 3. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Положеннями ст. 357 ЦК України 2004 року визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. 2. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. З листа Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 вбачається, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Єдиним спадкоємцем вказаного майна є позивач по справі, донька позивач [PERSON] . Згідно із статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналіз норм цієї статті дає підстави для висновку, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови нотаріусом у видачі Свідоцтва про право на спадщину що немає даних, що після смерті [INFO] [PERSON] її спадщину прийняла донька [PERSON] , та відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1994 року, прізвище померлої зазначається « [PERSON] », що не співпадає з прізвищем вказаним в свідоцтві про смерть « [PERSON] ». Факт належності свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1994 року, в тому числі і [PERSON] , яка померла [INFO] підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів, оскільки помилка в написанні прізвища пов`язана перекладом документів з російської на українську мову. Також судом встановлений факт родинних відносин, що бабуся позивачки - [PERSON] , яка померла [INFO] , є матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , остання є матір`ю позивачки у справі. Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті її матері [PERSON] також знайшли своє відображення у зібраних доказах по справі. Доказом фактичного вступу в управління можуть бути будь які докази. [PERSON] фактично жила зі своєю матір`ю, після її смерті продовжувала жити в ній до своєї смерті. Після похорон матері робила ремонт в квартирі, сплачувала комунальні послуги та в неї на руках були правовстановлюючі документи на квартиру, що є підтвердженням фактичного вступу в управління спадковим майном. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ПК України, листа Міністерства юстиції України №19- 32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги закону, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved