Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила: визнати об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] , що складається із житлового будинку (загальна площа - 98,7 кв. м, жила площа - 51,5 кв. м), господарських будівель та споруд, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину вказаного майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2002 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . 12 лютого 2005 між ними зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку, який 23 вересня 2021 року був розірваний на підставі рішення суду. Від шлюбу мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . 31 травня 2010 року, перебуваючи у шлюбі, відповідач став власником будинку за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якого на момент набуття права власності становила 46,2 кв. м. Після чого, сторони за рахунок спільних трудових і грошових зусиль почали вести будівельні роботи, збільшуючи будинок, господарські будівлі та споруди. Влітку 2015 року будівництво було завершено, внаслідок якого було істотно збільшено будинок, господарські будівлі та споруди. У будинку наявне все необхідне інженерне обладнання: електрика, водопровід, каналізація, газопровід та він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням. Однак з вини відповідача будинок не вводиться в експлуатацію та не оформлено право власності на нього. Після завершення будівництва будинок істотно збільшився, загальна площа стала 98,7 кв. м та він став двоповерховим, який Фондом Державного майна України оцінений в 1 510 457,45 грн. Позивач вважає, що майно відповідача істотно збільшилося за час шлюбу з нею внаслідок спільних трудових та грошових затрат, тому вона звернулася до суду з указаним позовом та просила його задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 січня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року вказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 20 квітня 2023 року, позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом та призначено підготовче судове засідання. 06 вересня 2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому його представник заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу на праві особистої приватної власності, оскільки був успадкований ним після батька. Протягом 2011-2020 року відповідачем було реконструйовано будинок самочинно без будь-яких дозвільних документів та погоджень, до нього було добудовано 2 поверх, при цьому, перший поверх не зазнав ніяких капітальних змін, проведені ремонтні роботи (не капітальний ремонт), фундамент та стіни будинку залишились незмінними, вони були зовнішньо посилені. Крім того, відповідачем було добудовано 3 поверх (масандру) до 2?поверхового гаражу літ. «Л-2», однак цей об`єкт так і не добудовано. Зазначила, що до 2012 року разом зі сторонами проживала матір відповідача - [PERSON] , яка відступила свою частку у спадщині відповідачу та приймала участь у ремонтних роботах по будинку. Окрім того, починаючи з 2015 року позивач поїхала працювати в РФ, потім у Польщу. Відповідач цілий рік жив сам з дитиною, а у 2016 році також поїхав працювати у Польщу. Всі зароблені кошти відповідач вкладав у ремонт будинку, будівельними роботами з 2016 по 2020 роки займався його знайомий [PERSON] , якому він безпосередньо передавав грошові кошти на ремонт. Вказувала, що добудовані відповідачем 2 поверх будинку та 3 поверх гаражу є самочинним будівництвом, здійсненим без дозвільних документів та будівельного паспорту, без будь-яких погоджень після закінчення будівництва, а відповідно до норм чинного законодавства не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, тобто спірний будинок, господарські будівлі та споруди не можуть бути об`єктом поділу між колишнім подружжям. Крім того, на підтвердження позовних вимог позивач надає технічний паспорт виготовлений на її вимогу ТОВ «ЛО ЕМПАЙЕР» 30 липня 2021 року, термін дії якого на дату подання позовної заяви вже сплив. Зі змісту вказаного технічного паспорту вбачається, що загальна площа будинку становить 98,7 кв. м, рік будівництва всього житлового будинку зазначено - 2011 рік. При цьому, наданий технічний паспорт не містить схеми (плану) забудови земельної ділянки, на якій мали б бути зазначені всі господарські будівлі та споруди, але згідно з інформацією, що міститься у ньому у будинку «літ. А» є 2-поверхова прибудова «літ. а» з балконом, 2011 року побудови, площею 21,6 кв. м, якої не існує в природі, та літня кухня «літ. Б», якою ймовірно є гараж-сарай «літ. Л-2». План самого будинку «літ. А» також не є правильним, на ньому не коректно змальовані вікна та двері. Таким чином, наведене викликає сумніви у відповідача щодо дійсності проведення інвентаризації житлового будинку. Окрім того, позивачем не надано суду відомостей про вартість будинку до поліпшень, його вартість на день розірвання шлюбу, на підставі яких суд мав би зробити висновок про наявність чи відсутність дійсного істотного збільшення вартості будинку, без врахування інфляційних процесів та загальної тенденції дорожчання вартості нерухомого майна з 2005 по 2021 роки. Відповідач стверджує, що позивач ні власними коштами, ні власною працею не приймала участі у набутті ним спірного майна. Зокрема, у матеріалах справи відсутні належні та беззаперечні докази, що підтверджують факт трудових чи грошових затрат позивача у збільшенні вартості спірного майна, а саме: квитанції, інші документи на її ім`я, що свідчили б про придбання нею будівельних матеріалів або надання грошових коштів для здійснення такого будівництва, переказ таких коштів з іншої країни. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити у задоволенні позову. 20 березня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 25 червня 2024 року стороною позивача подано до суду додаткові письмові пояснення, в яких представник зазначив, що коли відповідач успадкував по закону від свого батька частку будинку, то на момент шлюбу він ще не був власником окремого об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , він був спільним частковим власником 29/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Тільки після укладення шлюбу, завдяки спільним зусиллям сторін, відповідачу вдалося розпочати цивільну справу (справа № 2-2/2009), укласти в цій цивільній справі мирову угоду, отримати в подальшому всі дозволи та узаконення, отримати нову адресу, і стати власником окремого об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . 26 травня 2010 року, під час перебування у шлюбі, відповідач став власником окремого об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Крім того, всі копії наданих відповідачем документів щодо будівельних матеріалів датуються 2007, 2009-2010 роками, тобто за період перебування у шлюбі, які згідно з приписами статей 60, 61 СК України є об`єктами права спільної сумісної власності сторін. При цьому, з урахуванням положень частини другої статті 61 СК України, заробітна плата чи інші доходи [PERSON] , також є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тому всі надані ним документи не доводять виключного його особистого вкладу. Разом з тим, сторона відповідача визнає, що в період шлюбу було добудовано 2 поверх до будинку та 3 поверх (мансарду) до двоповерхового гаражу, тобто проведено будівельні роботи, що збільшили будинок, господарські будівлі і споруди. Представник позивача звертає увагу на зміну якісних характеристик спірного майно. Так, на момент оформлення на відповідача права власності: загальна площа будинку - 46,2 кв. м, жила - 19,1 кв. м приміщення одноповерхові; на момент закінчення будівельних робіт, у період перебування сторін у шлюбі: загальна площа будинку - 98,7 кв. м, жила - 32,4 кв. м приміщення двоповерхові та триповерхові. Вивчивши документи справи щодо вартості будинку, зазначив, що: 18 лютого 2005 року - загальна дійсна вартість будинку - 71 749 грн; 17 червня 2009 року - загальна дійсна вартість будинку - 148 783 грн; 26 грудня 022 року - оціночна вартість будинку - 1 510 457,45 грн. Отже, в справі наявні і якісні, і вартісні показники істотного збільшення вартості будинку, на спростування чого стороною відповідача не надано жодного доказу. Враховуючи вищевикладене, стороною позивача доведено, що за час шлюбу, майно відповідача збільшилося більше ніж в два рази в своїх істотних характеристиках, таке збільшення відбулося внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, тому наполягав на задоволенні позову. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позові та додаткових поясненнях, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Вислухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2005 року, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року розірвано. Сторони мають спільного повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10 січня 2003 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О., відповідач набув право власності на 29/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що складається з 2 житлових будинків: під літ. А - дерев`яний, обкладений цеглою, жилою площею 68,50 кв. м, під літ. Б - шлаконаб, жилою площею 19,30 кв. м, погріб під літ. Ж, вбиральня під літ. Г, № 1-3 спорудження. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 лютого 2009 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої [PERSON] отримав у користування: частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 270,50 кв. м. Лінія виділених меж [PERSON] проходить наступним чином: від точки 12 до точки 10, від точки 10 до точки 9, від точки 9 до точки 8, від точки 8 до точки 7, від точки 7 до точки 22, від точки 22 до точки 30, від точки 30 до точки 31, від точки 31 до точки 12; житловий будинок, позначений на плані (в технічному паспорті на жилий будинок (домоволодіння) по [ADDRESS] ) літерою «Б», загальною площею 46,2 кв.м; сукупність матеріалів, з яких складаються споруди позначені на плані (в технічному паспорті на жилий будинок (домоволодіння) по [ADDRESS] ) літерами «Л» і «Д». На підставі вищевказаної ухвали видано розпорядження Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 16 червня 2009 року № 688, яким виділено житлові будинки літ. «А» та літ. «Б» в окремі цілі домоволодіння з присвоєнням поштових адрес: житловому будинку літ. «А» (в користуванні гр. [PERSON] ) залишити попередню адресу: [ADDRESS] ; житловому будинку літ. «Б» (в користуванні гр. [PERSON] ) присвоїти нову поштову адресу: [ADDRESS] . 21 липня 2009 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту довідки про погодження прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію від 17 лютого 2010 року № 015-5561д вбачається, що виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) погодив прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку (літ. Б) (в тому числі прибудова (літ. б1)) та господарських будівель і споруд (в тому числі: баня (літ. Д), гараж-сарай (літ. Л-2)) на [ADDRESS] . 26 травня 2010 року відповідачу було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, [ADDRESS] . Звертаючись до суд з цим позовом, позивач зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вищевказане нерухоме майно істотно збільшилося у вартості внаслідок їхніх спільних затрат. Зокрема, було добудовано 2 поверх до будинку та 3 поверх (мансарду) до двоповерхового гаражу. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати потрібно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин. Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальним правилом, мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, тоді інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Самий факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Системний аналіз положень статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України дає підстави для висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, невласник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Як вже встановлено судом, спірне нерухоме майно було набуте відповідачем в порядку спадкування та виділено в натурі на підставі ухвали суду від 03 лютого 2009 року, тобто вказане майно є особистою приватною власністю останнього. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конструкція статті 62 ЦПК України дає підстави стверджувати, що обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України покладається на особу, яка стверджує про виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Отже, в даному випадку саме на позивача покладається обов`язок доведення підстав виникнення права спільної сумісної власності на майно, яке належить на праві особистої приватної власності відповідачу. Як було встановлено в судовому засіданні відповідач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 січня 2003 року. Отже відповідно до статті 57 СК України зазначений будинок є особистою приватною власністю відповідача. Так, з доданих до справи технічних паспортів на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] виготовленого станом на 17 червня 2009 року, 30 липня 2021 року та 16 квітня 2024 року дійсно вбачається, що у період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі було здійснено добудови поверхів та збільшено площу спірного нерухомого майна. Крім того, факт істотного збільшення вартості нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] є очевидним, з огляду на порівняння його вартості, визначеної у технічному паспорті, до збільшення нерухомого майна, яка становила 148 783 грн, та після збільшення нерухомого майна, яка відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 26 грудня 2022 року становить 1 510 457,45 грн, однак вирішальне значення при втручанні у особисту власність одного із подружжя має не факт збільшення вартості у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Разом з тиим, в матеріалах справи відсутні докази, що б підтверджували факт грошових затрат (чи будь-яких інших затрат) [PERSON] , що призвели до істотного збільшення вартості спірного майна. Натомість, відповідачем були долучені до матеріалів справи чеки, рахунки-фактури та накладні на придбання будівельних матеріалів за 2005, 2007-2010, 2014 роки, з яких вбачається, що вони купувалися саме ним. Сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійсненя ремонтних, будівельних робіт щодо спірного об`єкту нерухомого майна не є підставою для визначення зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. Окрім того, посилання сторони позивача на положення частини другої статті 61 СК України, якими визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, в обґрунтування того, що зароблені та витрачені відповідачем кошти, в період перебування у шлюбі, є спільним майном подружжя, що свідчить про здійснення позивачем грошових затрат на збільшення спірного нерухомого майна є безпідставними та не застосовними до спірних правовідносин. Зокрема, положеннями статті 61 СК України визначено об`єкти права спільної сумісної власності, а положеннями статті 62 СК України визначаються підстави для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, тобто вказані норми регулюють різні правові режими майна. При цьому, позивач звернулася до суду з вимогами саме про визнання права спільної сумісної власності на майно, а не з вимогами про поділ майна, яке вже має статус спільного сумісного майна. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено відсутність правових підстав, передбачених статтею 62 СК України, виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належить [PERSON] на праві особистої приватної власності. Що стосується посилання сторони відповідача на те, що спірне майно не підлягає поділу, оскільки до його складу входять самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, то суд не вбачає необхідності надавати їм оцінку, оскільки судом не встановлено підстав для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя, що вже виключає можливість його поділу. З урахуванням зазначеного вище, оцінивши надані сторонами докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed