Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

Адвокат Стратілатов К.Г., який діє в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користування квартирою, визначення порядку володіння та користування квартирою. Позов обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування частини квартири від 26.01.2024 року, позивачу на праві власності належить 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого 10.06.2004 року, відповідачу на праві власності належить інша 1/2 частина вказаної квартири. Після набуття права власності на частину квартири, позивач неодноразово намагалася потрапити до вказаної квартири. Однак виявилось, що замки на вхідних дверях змінені, ключі від нових замків відповідач позивачу не надала, двері ніхто не відчиняє, на телефонні дзвінки відповідач не відповідає. У зв`язку з цим, 01.02.2024 року позивач зверталася до Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області. Однак працівникам поліції також не вдалось встановити та детально опитати відповідача. У зв`язку з цим 19.02.2024 року розгляд звернення позивача щодо неправомірних дій відповідача було завершено. 22.02.2024 року цінним листом № 1802105580374 з описом вкладення, відповідачу була направлена вимога про усунення перешкод в користуванні житлом, в якій позивач вимагала від відповідача негайно усунути перешкоди у володінні та користуванні позивачем квартирою за адресою: [ADDRESS] , а саме: забезпечити вселення позивача та членів її сім`ї до квартири, передати позивачу ключі від квартири, не чинити перешкод позивачу, її представникам та членам сім`ї у володінні та користуванні квартирою. Відповіді на цю вимогу відповідач не надав. Частино 1 ст. 321 ЦПК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод в користуванні власністю. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 реєстр. № 93217994, постановах Верховного Суду від 19.12.2022 року у справі № 330/1569/19 реєстр. № 107938336, від 06.07.2022 року у справі № 303/4941/17 реєстр. № 105218293. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц реєстр. № 75296538, постанові Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі № 524/1189/17 реєстр. № 105190622. Відповідач будь-яких прав або обтяжень на частину квартири, яка належить позивачу, не має. Не зважаючи на це, відповідач без будь-яких законних підстав чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, (ст. 358 ЦК України). Спільна квартира складається з 3-х житлових кімнат площею 9,8 кв.м., 15,1 кв.м. та 17,7 кв.м., загальною житловою площею 42,6 кв.м. Виходячи із розміру часток співвласників на кожного з них припадає по 21,3 кв.м. житлової площі (42,6 : 2). За таких обставин найбільш близьким до розміру ідеальних часток буде наступний розподіл квартири: позивачу - кімнату площею 15,1 кв.м. (№ 9 по плану квартири), відповідачу - кімнату площею 17,7 кв.м. (№ 4), а кімнату площею 9,8 кв.м. (№ 6) залишити в спільному користуванні. При цьому позивач займатиме житлову площу в розмірі 20,0 кв.м. ідеальна частка - 21,3 кв.м.), а відповідач - житлову площу 22,6 кв.м. (ідеальна частка 21,3 кв.м.). Крім цього відповідачу буде виділений в користування балкон площею 2,8 кв.м., який має вхід із кімнати № 4. Інші приміщення загального користування, а саме: коридор площею 12,7 кв.м (№ 1), комору площею 0,5 кв.м. (№ 2), кухню площею 7,4 кв.м. (№ 3), вбудовану шафу площею 0,5 0Му числі кв.м. (№ 5), ванну кімнату площею 3,1 кв.м. (№ 7) та туалет площею 1,3 кв.м. (№ 8) ,пго прав: необхідно залишити у спільному користуванні. Вказаний порядок користування повністю відповідає вимогам ст. 358 ЦК України, є і позивач, найбільш близьким до ідеальних часток співвласників, не суперечить інтересам сторін та не утискає їх прав. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.03.2024 року відкрите спрощене позовне провадження у справі. 10.04.2024 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві вказує на те, що СД Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях можливих незаконних дій [PERSON] та [PERSON] під час приватизації квартири [ADDRESS] та за фактом вчинення 05.04.2004 року невстановленими особами підроблення документів та використання їх під час приватизації вказаної квартири. Не викликає ніякого сумніву що сторони фіктивного дарування [PERSON] і [PERSON] , як квартирні аферистки, вступили у злочинну змову з адвокатом-фальсифікатором Стратілатовим, щоб руками судді Демчика Р.В. відмити «авантюру» з незаконною приватизацією вищевказаної квартири. Для цього адвокат Стратілатов К.Г., вчинив незаконні дії кримінального характеру, а саме: у змові з квартирними аферистами [PERSON] та [PERSON] , сподіваючись на ротозійство судді Демчика Р.В. підсунув йому позовну заяву по так званих спірних відносинах, яких не існує в природі. Вважає, що не може бути задоволений позов про вселення, оскільки в договорі купівлі-продажу від 26.01.2024 року зазначено, що частина квартири оглянута позивачем. На момент огляду будь-яких недоліків, які б перешкоджали її використанню, за призначенням, не виявлено. Отже оглядаючи квартиру позивач мала вільний доступ до неї. Більше того, правомірність вселення [PERSON] в кватиру виключається, оскільки на розгляді в Черкаському окружному адміністративному суді оскаржується правомірність приватизації вказаної квартири. Також фіктивний договір дарування оскаржується в Придніпровському районному суді м. Черкаси на предмет його дарування. Також не підлягає до задоволення вимога про встановлення порядку користування квартирою, оскільки вона незаконно приватизована. 17.04.2024 [PERSON] звернулася в суд з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , Черкаської міської ради про визнання недійсними договорів дарування. В зустрічній позовній заяві просила суд визнати фіктивним тобто недійсним договір від 16.10.2013 року дарування частини квартири, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] ; визнати фіктивним тобто недійсним договір від 26.01.2024 року дарування частини квартири, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.05.2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Черкаської міської ради про визнання недійсними договорів дарування разом з додатками повернуто [PERSON] . Роз`яснено [PERSON] право на звернення до суду з вказаним позовом за загальними правилами цивільного судочинства. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.08.2024 року заяву [PERSON] про відвід (самовідвід) судді Демчика Р.В. залишено без задоволення. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав справу просив розглянути у його відсутності. Після оголошення перерви в судовому засідання 03.05.2024 року, відповідач в послідуючі судові засідання не з`являлася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових викликів на адресу її місця реєстрації [ADDRESS] . Вказані судові виклики були повернуті на адресу суд з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України свідчить про те, що відповідач була належними чином повідомлена судом про дату, час, та місце розгляду справи. Також суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до\~ч.ч.1,3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав від 26.01.2024 року (індексний номер витягу 363397246) [PERSON] на праві власності належить частка квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування, серія та номер: 805, виданий 26.01.2024 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Е.А. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19.02.2024 року, [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого 10.06.2004 року. Таким чином, сторони є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Отже, судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо користування позивачем спірною квартирою, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи. Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63). Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду. В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24). Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46). Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, відповідно до ч.2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно витягу з реєстру територіальної громади (номер витягу 2024/000896494 від 26.01.2024 року), зареєстрованим місцем проживання [PERSON] з 26.01.2024 року є [ADDRESS] . Як вбачається з довідки від 19.02.2024 року про результати розгляду звернення [PERSON] , 01.02.2024 року до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області надійшло звернення [PERSON] , з приводу неправомірних дій [PERSON] . Під час проведення перевірки встановлено, що зі слів заявниці з 26.01.2024 року по теперішній час [PERSON] перешкоджає вселенню до квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 26.01.2024 року [PERSON] являється власником частки вищезазначеної квартири. На зв`язок [PERSON] не виходить, двері квартири не відчиняє. Після чого [PERSON] звернулася до поліції з метою інформування та фіксації даної події. Встановити та детально опитати [PERSON] не представилось можливим, так як при неодноразових виходах працівників поліції двері квартири ніхто не відчинив на телефонні дзвінки остання не відповідає. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як встановлено судом, 26.01.2024 року між [PERSON] як «Дарувальником» та [PERSON] як «Обдаровуваною» договір дарування частини квартири, за умовами якого, Дарувальник подарувала та передала Обдаровуваній, а Обдаровувана прийняла у дар від Дарувальника безоплатно частину квартири [ADDRESS] . Слід зазначити, що 17.04.2024 року [PERSON] зверталася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , Черкаської міської ради про визнання недійсними договорів дарування. В зустрічній позовній заяві просила суд визнати фіктивним тобто недійсним договір від 16.10.2013 року дарування частини квартири, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] ; визнати фіктивним тобто недійсним договір від 26.01.2024 року дарування частини квартири, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.05.2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Черкаської міської ради про визнання недійсними договорів дарування разом з додатками повернуто [PERSON] . Роз`яснено [PERSON] право на звернення до суду з вказаним позовом за загальними правилами цивільного судочинства. Згідно розписки [PERSON] від 03.05.2024 року, вона отримала квитанцію про сплату судового збору та зустрічну позовну заяву отримала. Отримавши повний текст ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.05.2024 року (а.с.214-216), [PERSON] не скористалася правом на апеляційне оскарження вказаної ухвали у встановлений законом строк, хоча повідомляла про це суд, у зв`язку з чим в судовому засіданні була оголошена перерва. Отже, доказів про те, що вказаний договір дарування визнаний судом не дійсним відповідачем не надано. Також відповідачем не надано й доказів того, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] про визнання договору дарування від 26.01.2024 року недійсним. Відповідно до ст. ст. 1,9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 75/97-ВР, а також Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями статті 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Судом встановлено, що позивач неодноразово намагалася потрапити до свого житла, однак не змогла, у зв`язку із тим, що відповідач чинить її перешкоди у користуванні частиною квартирою, що проявляється у тому що відповідач не надає позивачу доступу до квартири. Вказане підтверджується довідкою Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області від 19.02.2024 року щодо результатів розгляду звернення [PERSON] від 01.02.2024 року. Те, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні своєю власністю, підтверджується також її твердженнями, викладеними у відзиві на позовну заяву. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що не може бути задоволений позов про вселення, оскільки в договорі купівлі-продажу від 26.01.2024 року зазначено, що частина квартири оглянута позивачем. На момент огляду будь-яких недоліків, які б перешкоджали її використанню, за призначенням, не виявлено. Отже оглядаючи квартиру позивач мала вільний доступ до неї. Більше того, правомірність вселення [PERSON] в кватиру виключається, оскільки на розгляді в Черкаському окружному адміністративному суді оскаржується правомірність приватизації вказаної квартири. Також фіктивний договір дарування оскаржується в Придніпровському районному суді м. Черкаси на предмет його дарування. Також не підлягає до задоволення вимога про встановлення порядку користування квартирою, оскільки вона незаконно приватизована. В судовому засіданні була досліджена копія договору дарування частини квартири, який був укладений 26.01.2024 року між [PERSON] та [PERSON] . У пункті 6 договору зазначено, що частина квартира, яка відчужується з цим Договором, оглянута Обдаровуваною. На момент огляду будь-яких недоліків, які перешкоджали б її використанню за призначенням, не виявлено. Претензій до Дарувальника щодо якісних характеристик відчужуваної частини квартири Обдаровувана не має. Разом з тим, у договорі дарування частини квартири, який був укладений 26.01.2024 року між [PERSON] та [PERSON] не зазначено коли саме була оглянута квартира, а тому, посилання відповідача у відзиві на те, що позивач має вільний доступ до квартири не заслуговують на увагу. Також судом встановлено, що 25.03.2024 року [PERSON] зверталася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту економіки і розвитку Черкаської міської ради про визнання протиправним та скасування свідоцтва про право власності. Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 01.04. 2024 року відмовлено у відкриті провадження у справі за позовом [PERSON] до Департаменту економіки і розвитку Черкаської міської ради про визнання протиправним та скасування свідоцтва про право власності. Роз`яснено позивачеві, що розгляд даного спору віднесений до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства. Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Враховуючи викладене та на підставі наданих доказів, встановивши факти позбавлення позивача використовувати права співвласника жилого приміщення, що відповідно до норм статей 386, 391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав [PERSON] , як співвласника та наявності перешкод у здійсненні нею свого права користування спільним майном, з метою відновлення порушеного права, суд придить висновку про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Також, позивач та відповідач не можуть у добровільному порядку домовитися про порядок користування вищевказаною квартирою, що порушує права та інтереси кожного з володільців спірної квартири. При вирішенні цього спору суд керується нормами цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, проголошують його непорушність та встановлюють способи здійснення права спільної часткової власності. Так, за приписом\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами ч. 1\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Частиною 1\~ст. 356 ЦК України\~передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Нормою ч. 3\~ст. 358 ЦК України\~визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п. 14\~постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності"\~роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Норма ч. 3\~ст. 358 ЦК України\~свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленості. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3\~ст. 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цій справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, у користування сторонам спору необхідно надати приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 08 серпня 2018 року у справі №308/11707/14-ц, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Судом встановлено, що спір у цій справі стосується встановлення порядку спільного користування квартирою. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня2018року у справі №363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 639/2184/16-ц, провадження № 61-15936св18. Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2023 року (справа № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22) висловлено правову позицію про те, що судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їхніх прав як власників, оскільки суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно.\~При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток. Так, позивачці та відповідачу на праві спільної часткової власності належить по частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту квартира складається з 3 кімнат житловою площею 42,6 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м., в тому числі: кімната 17,7 кв.м.; кімната 9,8 кв.м.; кімната 15,1 кв.м.; кухня 7,4 кв.м.; ванна кімната 2,1 кв.м.; туалет 1,3 кв.м.; коридор 12,7 кв.м.; вбудова шафа 0,5 кв.м.; комора 0,5 кв.м.; балкон - 2,8 кв.м. В даному випадку, суд вважає, що оскільки частки співвласників є рівними: позивач -1/2, відповідач - 1/2, то об`єктивно обгрунтованим, найбільш сприятливим та справедливим для обох сторін є виділення у користування в користування [PERSON] житлової кімнати, площею, 15,1 кв.м. ( [ADDRESS] згідно плану квартири), а [PERSON] житлової кімнати, площею 17,7 кв.м. (№4 згідно плану квартири) та балкону, площею 2,8 кв.м. У спільному користуванні сторін слід залишити житлову кімнату, площею 9,8 кв.м. (№6 згідно плану квартири), коридор,площею 12,7 к.м. (№6 згідно плану квартири), комору, площею 0,5 кв.м. (№2 згідно плану квартири), кухню, площею 7,4 кв.м. (№3 згідно плану квартири), вбудовану шафу, площею 0,5 кв.м. (№5 згідно плану квартири), ванну кімнату, площею 3,1 кв.м. (№7 згідно плану квартири) , туалет, площею 1.3 кв.м. (№8 згідно плану квартири). На переконання суду, саме таке виділення у користування житлових приміщень кожному із співвласників квартири є об`єктивним та таким, що лише в незначних обсягах містить відхилення від ідеальних часток співвласників. Також, позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3489328066.1 від 22.02.2024 року. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у сумі 2422,40 грн.

Outcome: approved