Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) через представника - адвоката Крамара Володимира Петровича звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований син позивача, відповідач по справі, [PERSON] . Зазначає, що відповідач, починаючи з 2018 року, не проживає в згаданому житловому будинку, оскільки виїхав за межі України. Позивач зазначає, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у житловому будинку, порушуються її права як власника на розпорядження вказаним житловим приміщенням. З огляду на неможливість у досудовому порядку вирішити цей спір, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 25.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати суддею одноособово за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання на 23.10.2024. Ухвалою суду відкладено підготовче засідання у цивільній справі на 14.11.2024. Ухвалою суду від 14.11.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.12.2024. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, представник позивача адвокат Крамар В.П. подав заяву від 14.11.2024, у якій просив справу розглядати без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив такі задовольнити. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечував. Згідно поданого клопотання від 02.12.2024 представник позивача просив сплачений судовий збір залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), про причини неявки суду не повідомив, жодних заяв, клопотань до суду не подавав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. На підставі наведеного, ухвалою суду від 02.12.2024 ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення у цивільній справі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, здійснює розгляд справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Бережанської державної нотаріальної контори Гетьман І.М. 18.08.2021, зареєстрованим в реєстрі №493 та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Бережанської державної нотаріальної контори Гетьман І.М. 30.11.2017, зареєстрованим в реєстрі №334 (а.с. 13, 14). Копією паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 09.02.2002 підтверджується, що 26.02.2018 проведено реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10, 10 зворот). Вказана обставина також підтверджується витягом із Єдиного державного демографічного реєстру від 24.09.2024 (а.с. 20). Актом №34 від 02.09.2024 житлово-побутової комісії, затвердженим старостою Кривенського старостинського округу Марією Питель, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який є сином [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою з 2018 року по теперішній час (а.с. 15). На підставі вказаного акту №34 від 02.09.2024 старостою Кривенського старостинського округу Марією Питель видано довідку №117 від 02.09.2024, якою підтверджено, що [PERSON] , 1984 року народження, син [PERSON] , зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). 13.08.2024 [PERSON] звернулася до Козівської селищної ради із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), в якій просила зняти з реєстрації місця проживання сина [PERSON] , однак за результатами розгляду поданої заяви позивачу відмовлено у знятті відповідача із зареєстрованого місця проживання на підставі підпункту 4 пункту 57 Порядку декларування та реєстрації місця проживання, затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 №265 (а.с. 17). З огляду на вказані обставини позивач звернулася до суду з цим позовом. Надаючи правову\~оцінку спірним\~правовідносинам,\~суд виходить з такого. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, таких домовленостей між сторонами спору не існувало. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. З урахуванням того, що позивач [PERSON] - власник житлового будинку, а відповідач [PERSON] її син, який зареєстрований у цьому будинку, до спріних правовідносин слід застосувати положення статті 405 ЦК України. Наведена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема з позицією, викладеною у постанові від 10.05.2018 у справі № 509/1916/16-ц. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає у вказаному помешканні без поважних причин понад один рік, тому відповідно до частини другої статті 405\~ЦК України втратив право на користування спірним житлом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів на спростування викладених у позові обставин відповідачем суду не надано. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, враховуючи клопотання представника позивача про залишення судових витрат за позивачем, суд не вбачає підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved