Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

АТ «Таскомбанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] \~ про стягнення заборгованості. Позовні вимоги вмотивовано тим, що 16.12.2020 року між Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» та гр. [PERSON] було укладено Заяву-договір №1121623-013 про надання кредиту готівкою на власні потреби (надалі - Кредитний договір) Відповідно до п.1.2.2 розділу 1 даного Кредитного договору позичальнику було надано кредит в розмірі 60527,30 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача № [NUMBER] . У відповідності до змісту Кредитного договору та умов паспорту споживчого кредиту за продуктом «Зручна готівка МАКСИМУМ» кредитування відповідача здійснювалось на наступних умовах: строк кредитування: 48 місяців\~ цільове призначення кредиту: споживчі цілі: комісія за видачу кредиту 2 827.30 грн. і розмір процентної ставки за користування кредитом: 0.01% річних: комісія за обслуговування кредитної заборгованості: 4,9% щомісячно. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши кредитні кошти в обсязі, обумовленому кредитним договором, які отримані\~ останнім у передбачений кредитним договором спосіб, що підтверджується відповідними виписками по особовому рахунку. Однак, позичальником було порушено норми чинного законодавства України та умови кредитного договору, а саме п. 2.3 Кредитного договору, відповідач зобов`язався повертати кредит щомісячно згідно графіку, передбаченого Додатку № 1 до цієї Заяви - договору, що є її невід`ємною частиною. Платежі з повернення заборгованості за кредитом та сплати процентів та комісій за користування ним, оплата вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника здійснюються у сумах та в терміни, що передбачені графіком платежів, розрахунком СУКУПНОЇ вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх послуг, що передбачені в Додатку № 1 до цієї Заяви-договору. Таким чином, через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 06.06.2024р, його загальна заборгованість перед позивачем складає 113720,47 грн., з яких: 54394,19 грн. заборгованості по тілу кредиту, 9,48 грн. заборгованості по відсоткам, 59316,80 грн. заборгованості по комісії та яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Позивач також заявив вимогу про стягнення з відповідача суму понесених ним судових витрат. Станом на день розгляду справи такими витратами вказано судовий збір за подання позовної заяви, а саме 3028 грн. Ухвалою суду від 29.07.2024 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Дана цивільна справа визнана судом малозначною і розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Крім того, сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали. Відповідачу [PERSON] направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами. На адресу суду 19.11.2024 року надійшов відзив на позовну заяву від адвоката відповідача Зачепіло Зоряни Ярославівни та клопотання про поновлення строку на подання відзиву. Щодо поновлення строку на подання відзиву, суд вважає за необхідне задоволити дане клопотання виходячи з наступного. Конверт в якому направлялось [PERSON] копія ухвали про відкриття провадження та матеріали позовної заяви, повернувся до суду від укрпошти з відміткою про те, що [PERSON] за даною адресою не проживає. Після чого відповідачу направлялись смс повідомлення про виклик її до суду, та тільки після направлення адвокатом клопотання про ознайомлення з матеріалами справи , 06.11.2024 року [PERSON] отримала копії документів. Згідно ч. 7 ст.. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Беручи до уваги те, що ухвалу про відкриття провадження отримано 06.11.2024 року, то подання відзиву 19.11.2024 р. є в межах строку. Згідно поданого відзиву вбачається, що відповідач та його представник позовні вимоги не визнають в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовують тим, що [PERSON] сумлінно виконувала умови кредитного договору, проте у зв`язку з введенням воєнного стану на території України та фінансовими труднощами після спливу автоматичних кредитних канікул отримала дзвінок від працівників банку з пропозицією підключення реструктуризації кредиту. Варто зазначити, що з 29.06.2022 року у зв`язку з підключенням послуги реструктуризації було складено новий графік платежів згідно з яким сукупна вартість кредиту складає - 205727, 21 грн. Відповідачем було сплачено на погашення заборгованості по Кредитному договору грошові кошти у розмірі 59510 грн. до підключення послуги реструктуризації та 5948 грн. після її підключення . [PERSON] вважає, що працівники AT «ТАСКОМБАНК» умисно з метою штучною збільшення сукупної вартості кредиту та скориставшись необізнаністю та скрутним фінансовим становищем клієнта здійснили реструктуризацію кредитного договору. Хоча жодних заяв про надання реструктуризації [PERSON] не писала, а договір не переукладався, відбулася лише зміна графіку платежів та сукупної вартості кредиту. Також договором № 2162.1-013 від 16.12.2020 року згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті включається щомісячна комісія (плата обслуговування кредитної заборгованості) у розмірі 4,9%. Нарахування комісії (плати за обслуговування кредитної заборгованості) вважає незаконним. Відповідно до повідомлення, що надійшло відповідачу від банку 02.05.2024 року, заборгованість за кредитом становила 113720, 47 грн. Також зазначає, що в період сплати за кредитом, банком було здійснено перекредитування за даним договором, проте це не було узгоджено з [PERSON] та зроблено без попередження. У зв`язку з вище наведеним, просить суд відмовити в задоволенні позовний вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 16.12.2020 року між Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» та гр. [PERSON] було укладено заяву-договір №1121623-013 про надання кредиту готівкою на власні потреби (надалі - Кредитний договір) (а.с.5-6). Відповідно до п.1.2.2 розділу 1 даного Кредитного договору позичальнику було надано кредит в розмірі 60 527,30 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача № [NUMBER] (а. с. 6). Через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 06.06.2024р, його загальна заборгованість перед позивачем складає 113720,47 грн., з яких: 54394,19 грн. заборгованості по тілу кредиту, 9,48 грн. заборгованості по відсоткам, 59316,80 грн. заборгованості по комісії та яку позивач просить суд стягнути з відповідача, що підтверджено розрахунком заборгованості (а.с.8-9). Позивач звертався з вимогою про дострокове повне повернення кредиту відповідачем 02.05.2024 року\~ (а.с.39). Проте, відповідач не відреагував на дане повідомлення банку. Так, відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628,629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України). За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3). Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Проте, всупереч вимог статті 1050 ЦК України боржник односторонньо порушив свої зобов`язання за кредитним договором, то, за цієї обставини, позивач вправі вимагати повернення кредитної заборгованості та здійснення належних виплат, передбачених кредитним договором. Верховний Суд у своїй постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21 (провадження № 61-11750св22) наголосив на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). До подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15, провадження № 61-10125св21. Щодо позиції відповідача викладеній у відзиві суд зазначає наступне. Адвокатом відповідача зазначено\~ те, що [PERSON] виконувала вчасно та сумлінно умови договору до почату війни, а саме військові дії та важке матеріальне становище вплинуло на виникнення заборгованості. Суд зазначає, що жодних підтверджуючих доказів скрутного матеріального становища [PERSON] ні відповідачем ні її представником суду не надано. Щодо військового стану введеного на території України, суд звертає увагу на те, що м. Хуст Закарпатської області не є територією де ведуться військові дії. Також, відповідач не зверталась до банку з повідомлення про важке матеріальне становище чи відтермінування погашення заборгованості. Представник відповідача зазначає, що з метою штучною збільшення сукупної вартості кредиту та скориставшись необізнаністю та скрутним фінансовим становищем [PERSON] здійснили реструктуризацію кредитного договору. Проте, згідно Розрахунку заборгованості по кредитному договору №1121623-013 від 16.12.2020 р. вбачається, що нарахування заборгованості по тілу кредиту та по комісії здійснювалось на умовах Договору підписаного [PERSON] 16.12.2020року\~ та жодних змін, які б впливали на суму заборгованості з розрахунку не вбачається.\~ Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що нарахування комісії за обслуговування кредиту АТ «Таскомбанк» є безпідставною. Так, умовами кредитного договору передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за супроводження кредиту, яка складає 4,9 % від суми кредиту. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту, передбачена у Графіку платежів. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 2965.84 грн. щомісяця. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст.1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року по справі № 727/5461/23. Доводи відзиву в сукупності зводяться до невірного розуміння представником відповідача вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Таскомбанк» не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманих та неповернутих сум кредитних коштів, а також погоджених сторонами кредитного договору та нарахованих відсотків, комісій. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено 3028,00 грн. судового збору, який у відповідності до закону підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved