Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

25.04.2024 адвокат Головацький В. Ф., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Козівської селищної ради Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивує тим, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] відносився до суспільної групи - колгоспний двір, який складався з п`яти членів. Згідно з виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991 головою вказаного колгоспного двору був батько позивача [PERSON] та членом двору була мати позивача [PERSON] . Зазначає, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , на день смерті якої у спадковому будинку постійно проживав та був зареєстрований її чоловік [PERSON] . Тож останній прийняв спадщину після смерті дружини, проте належним чином не оформив своїх спадкових прав. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Згідно з свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 24.05.1989 спадкодавцю [PERSON] як голові колгоспного двору належав вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями. На день смерті останнього у житловому будинку разом з ним ніхто не проживав й не був зареєстрований. Після смерті батька позивач як спадкоємець за законом прийняла спадщину в належному порядку та в строк. За її заявою державним нотаріусом заведено спадкову справу № 46/2023 та видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на земельну ділянку під житловим будинком. Однак 04.04.2024 Тернопільською районною державною нотаріальною конторою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями у зв`язку з тим, що вчинення нотаріальних дій суперечить чинному законодавству. Отож, просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що на [ADDRESS] . В судове засідання [PERSON] чи її представник Головацький В. Ф. не з`явилися, однак останній подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд такі задовольнити. Представник відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області Л. Кутнів у судове засідання не з`явилася, 10.05.2024 скерувала на адресу суду відзив, згідно з яким при вирішенні справи покладається на думку суду. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області Гриновець О. Б. від 29.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 23.10.2024 закрито підготовче провадження й справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд розглядає справу у загальному порядку, оскільки підстави для заочного розгляду справи відсутні. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів ( ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого визнання права. Так судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] є [PERSON] й [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.02.1962 /а. с. 10/. [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] », що видно з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 21.11.1981 /а. с. 11/. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.09.1997 /а. с. 8/. Остання на день смерті постійно проживала та була зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом з [PERSON] проживав й був зареєстрований чоловік [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 59 від 11.04.2024 /а. с. 15/. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.11.2022 /а. с. 9/. Згідно з Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 24.05.1989, записаного в реєстрову книгу №1 за реєстровим № 144, видно, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] належить колгоспному двору, який складається з 5 членів. Головою колгоспного двору був [PERSON] /а. с. 12/. Як видно з інформаційної довідки Комунального підприємства "Козівське бюро технічної інвентаризації" Козівської селищної ради від 15.04.2024 № 183 згаданий вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належить на праві власності по частці [PERSON] й [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 24.05.1989 й виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991 /а. с. 13/. Згідно з довідки виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 58 від 11.04.2024 [PERSON] на день смерті постійно проживав, був зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом з останнім у будинку ніхто не проживав й не був зареєстрований /а. с. 16/. Як видно з копії виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991, виданої 03.02.2023 виконавчим комітетом Козівської селищної ради Тернопільської області за № 19 [PERSON] був головою вказаного вище колгоспного двору; його членом була дружина [PERSON] /а. с. 14/. Відповідно до даних Технічного паспорта на житловий будинок садибного типу на [ADDRESS] загальна площа такого становить 86.9 кв. м., житлова 54.8 кв. м., допоміжна площа 32.1, замовником вказана - [PERSON] /а. с. 20-23/. Вартість житлового будинку згідно з висновку про ринкову вартість майна становить 135 637 грн /а. с. 19/. Згідно із копією матеріалів спадкової справи 46/2023 померлого [INFO] [PERSON] констатовано, що позивач прийняла спадщину за законом після смерті батька та оформила право власності на спадкове майно, зокрема, на земельні ділянки /а. с. 39-51/. 04.04.2024 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована на [ADDRESS] й належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ТР від 04.11.1999 /а. с. 17/. Державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальною конторою Темніковою Л. Г. 04.04.2024 відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на частку після смерті батька [PERSON] та на частку після смерті матері [PERSON] у зв`язку з тим, що вчинення нотаріальних дій суперечить чинному законодавству /а. с. 18/. Вказані вище обставини учасниками справи не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до статей 12, 229 ЦПК України такі докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Згідно з ст. 120 ЦК УРСР (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ст. 123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Згідно з ст. 124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору; які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. Відповідно до ст. 125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. В силу вимог ст. 126 ЦК У PCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору; яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 № 69. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24.06.1983 із змінами, внесеними згідно з Постановою ПВС України №13 від 25.12.1992, № 15 від 25.05.1998 передбачено, що правила ст. 563 ЦК про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У розумінні ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийнята спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Так як у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з тим, що є відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності за позивачнм у порядку спадкування. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Тож суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] є законними, обгрунтованими, а тому такі необхідно задовольнити. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вважає, що у зв`язку з тим, що вимог про розподіл судових витрат позивачем заявлено не було, дане питання судом не вирішується.

Outcome: approved