Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

12 листопада 2024 року [PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя, та факту самостійного виховання та утримання дитини. Позовна заява мотивована тим, що з 26 червня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, та мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя подружжя не склалося, на даний час шлюбні відносини фактично припинені, вони окремо проживають, спільного господарства не ведуть. З грудня 2023 року позивач фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . В січні 2024 року відповідачка привезла до позивача доньку разом з особистими речами та заявила, що не справляється з її вихованням, після чого дитина стала проживати з ним. Піклуванням та виховання дитини займається позивач, він забезпечує її всім необхідним для фізичного та духовного розвитку. Дитина виявляє більшу схильність до батька ніж до матері. Позивач працює, має стабільний заробіток необхідний для утримання та виховання дитини. Позивач вважає, що встановлення режиму окремого проживання між подружжям дозволить зберегти сім`ю та надасть дружині свободу дій і час для прийняття зваженого рішення, чи дійсно вона хоче руйнувати сім`ю. Встановлення перебування дитини на вихованні у позивача залежить від виникнення його особистими прав та можливості захисту прав та інтересів дитини. Посилаючись на вищевикладені обставини позивач просив суд задовольнити позов. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Письмовими матеріалами справи встановлено, 26 червня 2013 року сторони зареєстрували шлюб у Центрально-Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 347, в період якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, та копією свідоцтва про народження (а.с.12, 13). [PERSON] працює у компанії ТОВ «Акцепт КР» з 29 квітня 2015 року, займає посаду комерційного директора, характеризується позитивно, самостійно виховує дитину, що підтверджується характеристикою ТОВ «Акцепт КР» (а.с.20). [PERSON] навчається в 1-А класі Криворізької гімназії «Інтелект» Криворізької міської ради Дніпропетровської області, зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина. Батько бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує високий рівень навчання дитини, що встановлено характеристикою Криворізької гімназії «Інтелект» Криворізької міської ради (а.с.21). Згідно акту обстеження умов проживання від 27.11.2024 Служби у справах дітей виконкому Металургійної районної у місті ради, умови проживання квартири за адресою: [ADDRESS] добрі, для виховання та розвитку дитини є окрема дитяча кімната з диваном, іграшками, столом, комп`ютером, шафою з речами, встановлено кондиціонер, розвиваючі ігри. За вказаною адресою проживають без реєстрації: [PERSON] , та [PERSON] . Згідно зі\~статтею 56 СК України\~дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до\~статті 119 СК України\~подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положення\~статті 120 СК України\~передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей\~119,\~120 Сімейного кодексу України\~судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку\~статті 119 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи зміст диспозиції\~статті 119 Сімейного кодексу України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить\~Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. З огляду на викладене, беручи до уваги, що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час розгляду справи судом сторони не поновили спільного проживання, суд вбачає підстави для встановлення режиму окремого проживання подружжя сторін. Сімейний кодекс України\~не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Відповідно до\~ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до\~ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2\~ст. 315 ЦПК України). Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено та не заперечувалось відповідачкою те, що донька\~проживає зі своїм батьком, який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над нею, доглядає та піклується про її фізичний та духовний стан здоров`я. Дитина проживає окремо від матері. Встановлення факту перебування дитини на вихованні та утриманні позивача необхідне останньому для виникнення його особистих прав, та можливості безперешкодної реалізації його особистих прав, з метою захисту інтересів дитини. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що предявлений позов спрямований на захист прав дитини, суд вважає вимоги позивача правомірними та доведеними. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved