Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

07.10.2024 представник позивача, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що [INFO] [PERSON] , дізнався, що з його карткового рахунку списано кошти в сумі 3404,61 грн. Звернувшись на гарячу лінію банку отримав відповідь що кошти списані на вимогу приватного виконавця Дорошкевич В.Л. на підставі виконавчого провадження ВП №67350749.Того ж дня 04.07.2024 року [PERSON] звернувся до адвокатського об`єднання «Кузьменко, Діденко та партнери» та уклав договір про надання правничої допомоги, цього ж дня скачав застосунок «Дія» та отримав повний доступ до документів виконавчого провадження з яких стало відомо, про існування виконавчого провадження відкритого приватним виконавцем Дорошкевич Вірою Леонідівною, на ім`я [PERSON] , на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Яни Вікторівни. Ознайомившись з документами долученими до виконавчого провадження, а це Договір 00852248 від 27.09.2019 з позичальником [PERSON] (який не містить підпису) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та графік розрахунків з цими ж сторонами, теж саме міститься у виконавчому написі нотаріуса .У липні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я.В., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та 12.08.2024 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення, відповідно до якого визнано виконавчий напис від 12.03.2021, зареєстрований в реєстрі за №9119, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» грошових коштів у сумі 16560,00 грн, таким, що не підлягає виконанню. Однак, приватним виконавцем Дорошкевич В.Л. з його заробітної плати було вже стягнуто кошти в сумі 3404,61 грн.20.09.2024 [PERSON] направив до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» через поштове відділення вимогу про повернення коштів в сумі 3404,61 грн в добровільному порядку, однак станом на день звернення до суду кошти йому так і не були повернуті. Відповідно до ч. 1, 2ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.08.2024, виконавчий напис вчинений 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Яною Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за №9119 визнано таким, що не підлягає виконанню, приватним виконавцем із заробітної плати [PERSON] вже було стягнуто кошти в сумі 3404,61 грн, тому вважає за необхідне повернути стягнуті грошові суми. Тому, просив у судовому порядку стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 3404,61 грн та судові витрати по справі. 10.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 05.11.2024 представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс», керівник товариства [PERSON] , подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідач не згоден з доводами позивача в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. та стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 3404,61 грн. Щодо отриманих Відповідачем коштів позивач заявляє про набуття ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» коштів у сумі 3404,61 грн, що є необґрунтованим, завищеним, ніяким чином не підтвердженим документально. В рамках виконавчого провадження № 67350749 за виконавчим написом № 9119 від 12.03.2021 відповідач отримав кошти у сумі 2186,01 грн. Інших сум з метою погашення заборгованості, яка стосується даної справи відповідачу не надходило. Доказів про отримання коштів ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» у розмірі 3404,61 грн не надано. В матеріалах справи відсутня квитанція, в якій було б зазначено, що кошти перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс». Щодо факту існування безспірності заборгованості. Позичальник за допомогою мережі Інтернет, перейшов на офіційний сайт Товариства - www.moneyveo.ua, ознайомився з Правилами й Паспортом споживчого кредиту, що є невід`ємною частиною кредитного договору. Після чого добровільно без примусу чи тиску заявив про бажання отримання коштів, подавши відповідну Заявку, в якій вказав свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, номер телефону, ідентифікаційний номер, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів та місце реєстрації/проживання. Закон «Про електронну комерцію» прямо передбачає, що оферта може включати всі необхідні умови шляхом перенаправлення споживача до іншого електронного документа. Пунктом. 3.2. Правил до Кредитного договору передбачено, що Позичальник у Заявці зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні Товариству для прийняття рішення про надання чи ненадання кредиту. Рішення про надання чи відмову у наданні кредиту приймається Товариством на підставі обробки персональних даних Позичальника, зазначених в Заявці, та будь-якої додаткової інформації, наданої Позичальником, чи отриманої Товариством з інших джерел. Позичальник також зобов`язаний оновлювати ці дані в Особистому кабінеті не пізніше 3-х календарних днів з дня виникнення змін в таких даних За результатами заповнення Заявки здійснюється своєчасна перевірка дійсності та автентифікація Платіжної картки Позичальника відповідно до стандартів відповідних платіжних систем (п.п. 3.4., 3.6. Правил). Таким чином, Первісний кредитор - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», перед тим як погоджувати заявку на кредитування, не лише перевірив особисті дані позивача, а і платіжну картку, з метою ідентифікації, тобто перевірив чи дійсно платіжна картка належить позичальнику. Позивач підписав Кредитний договір №100852248 від 27.09.2019 електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора №F364Y7VM 27.09.2019, товариство надіслало ідентифікатор на номер мобільного телефону ( [NUMBER] ) вказаного позичальником в Заявці на отримання грошових коштів; 27.09.2019 о 23:41:10 Боржник ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та натиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору. Відповідно до Кредитного договору, Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати Позичальникові Кредит у вигляді Кредитної лінії, в розмірі на суму 4800,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Відразу після вчинених дій Позивача, 27.09.2019 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 4800,00 грн. на його банківську карту що, в свою чергу, свідчить доказом того, що Позивач прийняв пропозицію кредитодавця - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Відповідно до п. 4.7 Кредитного договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Кредитодавцем в якості підпису, Позичальник використовував електронний підпис одноразовий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. На момент вчинення виконавчого напису нотаріусом, кредитний договір сторонами не оспорювався, а отже кредитний договір № 100852248 від 27.09.2019 є чинним, відповідно до ст. 203 ЦК України. Кредитний договір є двостороннім, оскільки породжує обов`язок кредитодавця надати кредит та обов`язок позичальника його повернути, та сплатити проценти за користування ним, чого позичальник, в свою чергу, не виконав. Позивач підписавши Кредитний договір взяв на себе зобов`язання повернути кредитні кошти. Боржник належним чином був проінформований про наявність заборгованості та отриманих йому коштів за Кредитним договором № 100852248 від 27.09.2019. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивачем у своїй позовній заяві не оспорюється факт укладання кредитного договору № 100852248 від 27.09.2019, в той же час позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти, дійсно сплачені. Якщо позивач в односторонньому порядку не відмовлявся від договору або договір не був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним. Позивач підписавши Кредитний договір взяв на себе зобов`язання повернути кредитні кошти. Тобто, поняття безпідставності недоречно використовувати до відповідача, оскільки останній мав підстави для стягнення боргу за Кредитним договором. Оскільки позивач, підтверджує, що 27.09.2019 між ним та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», укладено Кредитний договір, то відповідно підстав для повернення коштів немає. Щодо підстав набуття коштів. Згідно з пунктом 1 Переліку №1172, Відповідач надав нотаріусу наступні документи: оригінал договору, що встановлює основне зобов`язання, який укладений між Первісним Кредитором та [PERSON] в електронній формі (ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію»),а також виписку з особистого рахунку, Договори факторингу, реєстри, які підтверджують перехід права вимоги до Позивача від Первісного кредитора. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норми глави 83 цього Кодексу, вимагає встановлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. 12.08.2024 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги визнано виконавчий напис № 9119 вчинений 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. таким, що не підлягає виконанню. Кредитний договір № 100852248 від 27.09.2019 нечинним не визнавався, тобто підстави для стягнення безпідставно набутих коштів - відсутні. При цьому, відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, або якщо набуття відбулося у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Близька правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15.Таким чином, вважає позовні вимоги в частині стягнення безпідставно набутих коштів з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» є необґрунтованими та не підтверджені належним чином. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Як доказ понесення витрат на правничу допомогу представник позивача, додає до матеріалів справи Договір про надання правничої допомоги від 04.07.2024, акт наданих послуг від 07.10.2024, попередній орієнтовний розрахунок від 04.10.2024, квитанція до прибуткового касового ордера № 2 від 04 жовтня 2024 року. Згідно з Актом наданих послуг до Договору № 30 від 04.07.2024 [PERSON] було надано такі послуги: усна консультація 07.04.2024 1 година, підготовка позовної заяви 1,5 години, підготовка заяви про поворот виконання рішення 1,5 години, підготовка вимоги про повернення коштів 0,5 годин, відправлення вимоги відповідачу 0,5 годин - 17.09.2024, усна консультація щодо повернення коштів 1 година. Відправлення вимоги відповідачу не є тією послугою, яка відноситься до послуг з надання правничої допомоги. Відповідач звертає увагу суду на те, що ціни за надані адвокатом Кузьменко Є.А. послуги встановлені довільно, без урахування об`єктивних факторів, що впливають на їх вартість. Наголошує, що написання позовної заяви (немайнового характеру), що містить в собі загальні норми права, складені адвокатом Кузьменко Є.А., який має вищу юридичну освіту, володіє спеціальними знаннями та коштує 7000 грн, яка є значно завищена відносно складності справи № 357/14489/24, та не потребує спеціальних знань. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Витрачений адвокатом час на послуги, зазначений у Акті приймання-передачі є об`єктивно неадекватними до затрачених адвокатом зусиль, з огляду на те, що практика у даних справах є незмінною. Також, у вищевказаному акті про надані послуги вказано, що [PERSON] надано шість послуг, однак, адвокат не витратив на них багато часу, оскільки вони не є складними, як і сама справа, по суті позов не має ціни, так як справа несе немайновий характер, а щодо репутації, то Позивач явно не поніс ніяких репутаційних втрат через малозначність справи. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи вищезазначене, просить у задоволенні позовних вимог в частині стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 3404,61 грн\~ та стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн, відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, яка полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №9119, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №100852248 від 27.09.2019, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова допомога», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та на виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. перебуває виконавче провадження №67350749 з примусового виконання виконавчого напису №9119, виданого 12.03.2021. 12.08.2024рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/9842/24, яке набрало законної сили 12.09.2024 (а.с. 9-12), позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс, треті особи: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за №9119,про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованості. Вищезазначені обставини підтверджуються рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.08.2024 по справі №357/9842/24, яке набрало законної сили 12.09.2024. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що в ході виконання виконавчого напису №9119, виданого 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., по виконавчому провадженню №67350749 з боржника [PERSON] було стягнуто грошові кошти у розмірі 3404,61грн на користь стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», що підтверджується копією квитанції (а.с. 14). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів у вказаному розмірі, які стягнуті приватним виконавцем за виконавчим написом, та необхідність їх повернення на підставі ст. 1212 ЦК України, адже правової підстави, на якій було набуто грошові кошти, на теперішній час не існує, оскільки рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.08.2024 у справі №357/9842/24, виконавчий напис від 12.03.2021, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., зареєстрований у реєстрі за №9119 визнано таким, що не підлягає виконанню та рішення набрало законної сили. Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що позивач підписавши Кредитний договір взяв на себе зобов`язання повернути кредитні кошти. Боржник належним чином був проінформований про наявність заборгованості та отриманих йому коштів за Кредитним договором № 100852248 від 27.09.2019.\~ Позивачем у своїй позовній заяві не оспорюється факт укладання кредитного договору № 100852248 від 27.09.2019, в той же час позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти, дійсно сплачені. Якщо позивач в односторонньому порядку не відмовлявся від договору або договір не був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним. Тобто, поняття безпідставності недоречно використовувати до відповідача, оскільки останній мав підстави для стягнення боргу за кредитним договором. Так, позивач зазначає, що 12.08.2024 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги та визнано виконавчий напис № 9119 вчинений 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. таким, що не підлягає виконанню. Але, кредитний договір № 100852248 від 27.09.2019 нечинним не визнавався, тобто підстави для стягнення безпідставно набутих коштів - відсутні. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Однак, суд критично оцінює зазначені твердження відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином;\~ 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2)\~ шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4)\~ відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно з ч.1\~ ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто,відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10.10.2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20.03.2019 по справі №634/727/16-ц, від 07.09.2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 31.01.2020 по справі №161/17945/18, від 16.06.2020 по справі №910/22513/17. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким (виконавчим написом) відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення у стягувача зобов`язання з повернення майна, що набуто ним в ході примусового виконання означеного виконавчого напису, тобто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого рішення суду правова підстава (виконавчий напис) вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 06.03.2019 по справі №910/1531/18, від 28.01.2020 по справі №910/16664/18, від 08.09.2021 по справі №201/6498/20, від 08.09.2021 по справі №206/2212/18, від 06.10.2021 у справі №623/363/20. Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.08.2024 у справі №357/9842/24, яке набрало законної сили 12.09.2024, виконавчий напис, вчинений 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною за реєстровим №9119, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» заборгованості, визнано таким, що не підлягає виконанню, тому, підстава для примусового стягнення грошових коштів за цим виконавчим написом нотаріуса відсутня, тобто припинила своє існування. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. З копії квитанції від 04.07.2024 (а.с. 14) вбачається, що в ході виконання виконавчого напису №9119, виданого 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною по виконавчому провадженню №67350749 з боржника [PERSON] було частково стягнуто на користь стягувача ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» грошові кошти у розмірі 3404,61 грн. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам. Орган державної виконавчої служби та приватний виконавець щодо кожного рахунка ведуть електронний облік і звітність за сумами на рахунках у порядку, визначеному Міністерством юстиції України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки. Відповідно до п. 1 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції № 512/5 від 02.04.2012 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі- Інструкція) стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, відкриті Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках, приватними виконавцями - в державних банках, у тому числі рахунки в іноземній валюті (далі - депозитний рахунок). Відповідно до п. 2 розділу VII Інструкції операції з грошовими коштами на рахунках, визначених пунктом 1 цього розділу, здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускаються видача та переказ стягнутих виконавцем сум стягувачам без зарахування на депозитний рахунок. Отже, судом встановлено, що дана квитанція надана позивачем є належним та допустимим доказом перерахування коштів на користь стягувача ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та вказані грошові кошти у розмірі 3404,61 грн були стягнуті з [PERSON] в межах виконавчого провадження №67350749, по примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В. за реєстровим №9119 від 12.03.2021. Крім того, суд враховує той факт, що відповідач не надав до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти стягнуті з [PERSON] в сумі 3404,61 грн, в межах виконавчого провадження №67350749 щодо примусового виконання виконавчого напису №9119 від 12.03.2021 вчиненого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною, ним не отримано чи вони утримуються ним за наявності правових підстав чи були повернуті позивачу. Тому, враховуючи вищевикладене, та те, що правові підстави набуття ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» грошових коштів у сумі 3404,61 грн, що стягнуті з [PERSON] в погашення боргу за виконавчим написом приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною зареєстрованого в реєстрі №9119 та вчиненого 12.03.2021, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.08.2024 у справі №357/9842/24, що набрало законної сили 12.09.2024, визнаний таким, що не підлягає виконанню, відпали, то суд прийшов до висновку, що отримані відповідачем кошти в сумі 3404,61 грн підлягають поверненню позивачу відповідно до вимог статті 1212 ЦК України. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору №30 про надання правничої допомоги від 04.07.2024, копію акту наданих послуг відповідно до договору №30 про надання правничої допомоги від 04.07.2024, в якому міститься детальний опис робіт, виконаних адвокатом Кузьменко Є.А. необхідних для надання правничої допомоги [PERSON] на підставі договору №30 про надання правничої допомоги від 04.07.2024 та копію квитанції до прибуткового касового ордеру №2 від 04.10.2024 про сплату коштів в розмірі 7000,00 грн згідно договору №30 про надання правничої допомоги від 04.07.2024, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 15-17). Згідно п. 3.1 Договору за виконання послуг передбачених у п. 1.1 Договору, клієнт зобов?язується сплатити Адвокатському об`єднанню кошти у розмірі 7000,00 грн без урахування затраченого часу для виконання адвокатським об`єднанням. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Так, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідач зазначає, щовитрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн є необґрунтованими, оскільки написання позовної заяви (немайнового характеру), що містить в собі загальні норми права, складені адвокатом Кузьменко Є.А., який має вищу юридичну освіту, володіє спеціальними знаннями та коштує 7000 грн, яка є значно завищена відносно складності справи № 357/14489/24, та не потребує спеціальних знань.Відправлення вимоги відповідачу не є тією послугою, яка відноситься до послуг з надання правничої допомоги. Витрачений адвокатом час на послуги, зазначений у Акті приймання-передачі є об`єктивно неадекватними до затрачених адвокатом зусиль, з огляду на те, що практика у даних справах є незмінною. Також, у вищевказаному акті про надані послуги вказано, що [PERSON] надано шість послуг, однак, адвокат не витратив на них багато часу, оскільки вони не є складними, як і сама справа, по суті позов не має ціни, так як справа несе немайновий характер. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Водночас, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial