Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

20 травня 2024 року [PERSON] , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовної заяві зазначено, що 24 липня 2020 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації акті цивільного стану Центрально-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що зроблено актовий запис №806 від 24 липня 2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного шлюбу у них є спільна дитина, а саме син [PERSON] , що на сьогоднішній день поживає з батьком та перебуває на його утриманні за адресою [ADDRESS] . Позивач також зазначив, що причиною звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу стали обставини, при яких сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюб носить тільки формальний характер, будь які спроби примирення не дали бажаних результатів, разом не проживають разом з 2021 року, спільного господарства не ведуть. На підставі викладеного позивач просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] та визначити місце проживання сина [PERSON] разом з батьком, час на примирення просить не надавати. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05 червня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. 04 липня 2024 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому про визначення місця проживання [PERSON] . У підготовче судове засідання 02 грудня 2024 року: - позивач не з`явився, разом з тим подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. - відповідач у судове засідання не з`явилася, проте подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. - представник третьої особи не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, просить розгляд справи провести у їх відсутності. На підставі ст.211 ЦПК України, враховуючи, що сторони у справі скористались своїм правом та подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, суд здійснює розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у суду матеріалів. Застосування технічних засобів фіксування під час розгляду цивільної справи не здійснювалось відповідно до ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників судового засідання. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , що видано 24 липня 2020 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації акті цивільного стану Центрально-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що зроблено відповідний реєстраційний запис за №806 від 24 липня 2020 року. Від спільного шлюбу у них є спільна дитина, а саме син [PERSON] , [INFO] , на сьогоднішній день поживає з батьком та перебуває на його утриманні за адресою [ADDRESS] . Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у ній докази, виходячи з їх належності та допустимості прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодекс. Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Причиною розпаду сім`ї стали протилежні погляди на життя. У сім`ї кожен живе своїм життям. Відновлення стосунків суперечить їх інтересам. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст.24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.ч.3, 4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ст.110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Встановлено, що подружжя не підтримують подружніх та сімейних відносин. За час перебування у шлюбі сім`ї так і не утворилось, шлюб існує лише формально. Між подружжям відсутнє взаєморозуміння. З урахуванням наведеного суд вважає, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, відповідача, що має істотне значення. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та доведені в суді, підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо вимоги про та визначення місця проживання дитини то суд зазначає наступне. Як випливає з позовної заяви, між сторонами на день подання позову, не було досягнуто згоди щодо та визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з частинами четвертою-шостою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з частиною 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Позивач у позовній заяві просить визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком. Згідно висновку служби у справах дітей Ужгородської міської ради від 05 квітня 2024 року №273/17/01-19 встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою його місця проживання. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню. Поданими суду доказами підтверджуються доводи позовної заяви про те, що позивач та малолітній син проживають разом в квартирі [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання малолітнього сина, позивачем належно виконуються обов`язки щодо утримання та виховання дитини. Відповідач не заперечує, що їх спільна з позивачем дитина фактично залишилася проживати з батьком, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з ним. На переконання суду, проживання спільної дитини сторін - [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. При цьому суд приймає визнання позову відповідачем матір"ю дитини, оскільки така заява подана нею собисто, суд вважає, що за вказаних обставин, визнання позову відповідачем не порушуватиме її законних інтересів, адже не позбавляє матір спілкування з дитиною та інших прав та обовяхзків матері по відношенню до сина. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтовані та доведені в суді, підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК Укарїни, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, а тому враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому засіданні. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, а решта 50 відсотків суми сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Отже суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.. На підставі наведеного та

Outcome: approved