Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.06.2008 року по 24.10.2016 року. Рішенням Вінницького міського суду від 24.10.2016 року у справі №127/15264/16-ц шлюб було розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає з матір`ю дитини. З початком війни [PERSON] з донькою поїхала за кордон і проживає там до цього часу, але часто приїжджає. Також, рішенням Вінницького міського суду у справі 127/15264/16-ц від 24.10.2016 року з позивача стягуються аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.07.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу з відповідачкою, позивач створив нову смію. Наразі шлюб з [PERSON] не укладено, однак проживають разом як сім`я, народилась спільна дитина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, тому і вона і дитина знаходяться на повному утриманні позивача. Позивач працює техніком по обслуговуванню автомобільного транспорту, отримує невелику заробітну плату, але вчасно та в повному обсязі сплачує аліменти і заборгованостей не має. Крім того, в позивача є батьки пенсіонери, яким також доводиться допомагати, особливо після нещодавньої загибелі на війні рідного брата, що вплинуло на стан здоров`я батьків. На утриманні позивача перебуває цивільна дружина, новонароджений син та батьки пенсіонери. Вважає, що для забезпечення потреб доньки [PERSON] , доцільним є зменшити розмір аліментів до частки заробітку але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання цим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Викладені причини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом, є обґрунтованими, а тому на думку позивача, існують всі підстави для його задоволення та захисту потреби його другої дитини, цивільної дружини та непрацездатних батьків. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач повідомлялась про розгляд справи у судді шляхом розміщення оголошення-повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України, також вказану ухвалу разом з скан-копією позовної заяви з додатками було надіслано на електронну пошту відповідача та до її електронного кабінету, однак відповідач відзив на позов не надала, будь-які інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 14 грудня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року у справі №127/15264/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.07.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 13 березня 2024 року Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно листа Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 21.08.2024 року № 18057, на виконанні перебуває виконавче провадження №53189872 з примусового виконання виконавчого листа №127/15264/16-ц від 30.11.2016 виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 21.08.2024 року заборгованість відсутня. Згідно довідки виданої ФОП [PERSON] від 08 серпня 2024 року №4, [PERSON] працює у ФОП [PERSON] на посаді техніка по обслуговуванню автомобільного транспорту, на автомийці. Заробітна плата за 6 місяців склала: січень 2024 року нараховано 7200,00 грн, лютий 2024 року нараховано 7200,00 грн, березень 2024 року нараховано 7200,00 грн, квітень 2024 року нараховано 8200,00 грн, травень 2024 року нараховано 8200,00 грн, червень 2024 року нараховано 8200,00 грн, разом 46200,00 грн. Також позивачем надано суду копії пенсійних посвідчень [PERSON] , [INFO] , № [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , № [NUMBER] . Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі-Конвенція) встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Статтею 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У роз`ясненнях викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» наголошується, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось з них. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що: «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку з значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів». Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить про можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках передбачених цим Кодексом. За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] обґрунтовував свої вимоги зміною сімейного стану та погіршенням його матеріального стану, оскільки стягнення з нього на користь відповідачки аліментів у розмірі 1/3 частки на утримання дитини ставить у нерівні умови потреби його другої дитини, цивільної дружини та непрацездатних батьків, однак доказів, які б свідчили про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини суду не надав. Належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення майнового стану позивача, зокрема, у зв`язку з народженням другої дитини - [PERSON] , [INFO] . При цьому, згідно довідки виданої ФОП [PERSON] від 08 серпня 2024 року №4, [PERSON] працює у ФОП [PERSON] на посаді техніка по обслуговуванню автомобільного транспорту, на автомийці. Заробітна плата за 6 місяців склала: січень 2024 року нараховано 7200,00 грн, лютий 2024 року нараховано 7200,00 грн, березень 2024 року нараховано 7200,00 грн, квітень 2024 року нараховано 8200,00 грн, травень 2024 року нараховано 8200,00 грн, червень 2024 року нараховано 8200,00 грн, разом 46200,00 грн. Позивач та [PERSON] не перебувають у зареєстрованому шлюбі, доказів що спільно проживають та спільно утримують їх малолітнього сина матеріали справи взагалі не містять, як і не містять доказів утримання позивачем його батьків пенсіонерів. У постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21) зроблено висновок, що: «факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі, без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою». Позивачем не доведено, що сплата аліментів у визначеному судовим рішенням розмірі ставить його у складне матеріальне становище, а його дохід після сплати аліментів є недостатнім для власного утримання. Ураховуючи викладене та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що підстави, визначені статтею 192 СК України, для зменшення встановленого розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , відсутні. Суд звертає увагу на те, що здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини (стаття 155 СК України). Позивач є працездатною особою та зобов`язаний виконувати обов`язок по утриманню дитини. Виховання дитини одним з батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, у цьому випадку на матір. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо неспроможності позивача сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Отже, зменшення розміру аліментів, стягнутих згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року у справі №127/15264/16-ц, у зв`язку з тим, що у позивача народилась друга дитина [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] , без належного підтвердження погіршення матеріального становища позивача, не буде спрямовано на забезпечення законних потреб [PERSON] та суперечитиме її інтересам. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) указав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Доводи позивача про те, що його матеріальний стан погіршився у зв`язку з утриманням сина [PERSON] та [PERSON] , батьків позивача пенсіонерів є безпідставними. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження утримання позивачем сина [PERSON] та [PERSON] , батьків позивача пенсіонерів. Також, суд звертає увагу, що позивачем не доведено що загальний сукупний розмір аліментів, які з нього стягуються, перевищує встановлений ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження". Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, які існували на момент винесення судового рішення про стягнення аліментів, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів погіршення його матеріального стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла б необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимоги позивача про зменшення розміру аліментів, задоволенню не підлягають. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої - другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2022 року у справі № 712/6313/21. Інших підстав для зменшення розміру аліментів позивач не зазначив та доказів щодо цього не надав. З огляду на викладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України та з урахуванням відмови в задоволенні позову залишає їх за позивачем.

Outcome: dismissed