Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

[PERSON] \~звернулася в\~суд з\~означеною позовною\~заявою.\~Мотивує тим, що з 30 липня 2016 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син [PERSON] , який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач поїхав на тимчасове проживання в Республіку Італія, де перебуває і зараз. Позивач, на початку війни поїхала з сином до чоловіка, працювала там, забезпечувала і себе, і дитину, однак повернулася з сином додому. Відповідач працює в Італії, отримує дохід в іноземній валюті, але жодних коштів на утримання сина протягом року не дає, не телефонує, не підтримує спілкування, не цікавиться навчанням та вихованням сина. З доглядом за дитиною та матеріальним забезпеченням допомагають позивачці батьки. Просить стягувати аліменти з відповідача в її користь на утримання сина за минулих 6 місяців та стягувати в подальшому в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи. Відповідач, вдруге, будучи повідомлений про час та місце слухання справи належним чином, що підтверджується матеріалами справи поштовою рекомендованою кореспонденцією, за викликом суду не з`явився. Поштовий конверт повернувся на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою». За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, судом ухвалено рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень, викладених у ст. ст.\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 129 - 1 Конституції України визначено: Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Судом встановлено наступні обставини. Сторони зареєстрували шлюб 30 липня 2026 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 30.07.2016 року, про що зроблено актовий запис № 69. Від спільного подружнього життя мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом Серія [NUMBER] від 27.09.2016 року, актовий запис № 04. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, син сторін проживає разом з матір`ю в Україні, батько проживає за кордоном, добровільної згоди щодо забезпечення та утримання дитини між сторонами не досягнуто. Відповідач не надає матеріальної допомоги позивачці, не цікавиться навчанням, вихованням дитини, чим самоусунувся у вихованні дитини. Обов'язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 141 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Отримання аліментів на дитину не залежить від того перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. Відповідно до ст. 150 СК України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із\~ст.\~180\~Сімейного Кодексу\~України передбачено обов`язок утримання батьками неповнолітніх дітей, тобто дітей, які не досягай 18 років. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Так, позивач просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання сина в розмір 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3\~статті 181 Сімейного Кодексу\~визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину становить не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законодавець визначив, що аліменти на утримання дитини можуть бути присуджені або в частці від доходу платника, або в твердій грошовій сумі. Згідно ч.1, ч.5 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З ч. 1 ст. 184 СК України вбачається що, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначанні розміру витрат на утримання дітей які визначаються за рішенням суду, суд визначає не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір (суд ураховує правову позицію в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2016 (справа № 755/14148/18)). Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Судом встановлено, що син сторін проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивач тимчасово не працює, тому їй важко одній утримувати дитину. Відповідач працездатного віку, працює за кордоном, та має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховує норми ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, що батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини, що Сімейним кодексом України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини та норми ч. 3 ст. 11 розділу III Закону України "Про охорону дитинства", що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З огляду на вищезазначене, суд ураховує, що аліменти є власністю дитини, син сторін перебуває на утриманні матері, яка буде розпоряджатися ними за цільовим призначенням в інтересах дитини, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, бере до уваги, що від відповідача заперечень щодо позовної заяви не надано, а тому вважає за можливе визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідача на утримання сина на користь позивачки в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Суд роз`яснює сторонам положення ст. 192 СК України, яка передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо вимоги позивачки стягнення аліментів з відповідача за попередній період, шість місяців, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - з дня подання такої заяви. При цьому, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Отже, відповідно до чинного законодавства суд може присудити аліменти за минулий час (не більш як за десять років) виключно за умови, що: -позивач вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача; -відповідач ухилявся від сплати аліментів. Нерідко незвернення до суду пояснюється небажанням вирішувати аліментні питання в судовому порядку та сподіванням, що інший із батьків почне самостійно перераховувати кошти. У подальшому така позиція призводить до неможливості стягнення аліментів за минулий період та фактично розцінюється судом як відмова від отримання аліментів. Судова практика спрямована на уникнення ризику подвійного стягнення коштів на утримання дитини. Оскільки в разі невирішення питання по сплаті аліментів (в добровільному чи судовому порядку), може виникнути ситуація, коли особа добровільно сплачує аліменти, але одного дня отримує рішення суду про стягнення цих же коштів в судовому порядку. Однак уникнення ризику подвійного стягнення коштів на утримання дитини та пасивна позиція одного із батьків щодо незаявлення вимоги про стягнення аліментів не повинно суперечити інтересам дитини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованої в постанові від 18.05.2020 по справі № 215/5867/17, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Труднощі щодо стягнення аліментів за минулий період не виникають лише у випадку визнання відповідачем позову. Враховуючи наведене, оскільки позивачкою не подано жодних доказів щодо вжиття попередніх заходів одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від сплати таких, тому в даній частині слід відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки згідно ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, такий слід стягнути з відповідача в користь держави.

Outcome: approved