Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його батько [PERSON] помер [INFO] , за життя він склав заповіт, відповідно до якого спадкоємцем всього рухомого і нерухомого майна призначено його. 19.07.2023 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, однак постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки квартира [ADDRESS] належить двом співвласникам, а саме померлому [PERSON] та померлій [PERSON] . За життя його матір [PERSON] склала заповіт на належну їй частку квартири на їм`я своїх синів, а саме на позивача [PERSON] та його брата [PERSON] кожному в рівних долях. Разом з його матір`ю [PERSON] на день смерті зареєстроване місце проживання мав його батько [PERSON] та його брат [PERSON] .. Він заяву у встановлений законом шестимісячний строк, про прийняття спадщини не подав. Отже, частину квартири належну померлій [PERSON] , прийняв спадкоємець за заповітом [PERSON] , так як він не прийняв спадщину, оскільки не подав заяву про прийняття спадщини і його частку успадкував його брат [PERSON] як інший спадкоємець за заповітом. З урахуванням наведеного, частину квартири належну його матері [PERSON] прийняв син померлої [PERSON] та чоловік померлої [PERSON] .. Отже спадкове майно, що залишилося за померлим [PERSON] , батьком позивача, складається з 7/12, а саме 6/12 його особиста власність та 1/12 обов`язкова частка, яку він прийняв після смерті дружини. Позивач звертає увагу на те, що після смерті його матері [PERSON] , ані батько [PERSON] , ані брат [PERSON] не подали жодних заяв про прийняття спадщини. Оскільки його брат [PERSON] з 1995 року проживає в [PERSON] , він змушений звернутися до суду про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем та не прийняття спадщини [PERSON] .. Оскільки законодавець пов`язує прийняття спадщини із фактом постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, а не з фактом їх реєстрації за однією адресою, тому відповідачу [PERSON] як такому, що не проживав із спадкодавцями, необхідно було у встановлений законом строк звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте таку він не подав, тому спадщину не прийняв. Отже спірна частини квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] не була успадкована [PERSON] за заповітом. А отже, відбулося спадкування за законом, а саме 1/2 частина вищевказаної квартири, яка належала [PERSON] була успадкована її чоловіком [PERSON] , та на день його смерті належала йому в цілому. Свої спадкові права [PERSON] після смерті дружини не зареєстрував відповідно до чинного законодавства, однак продовжував проживати в ній, а отже фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Після смерті батька позивача [PERSON] відкрилася спадщина на його майно, яке відповідно до заповіту він залишив позивачу [PERSON] . Позивач, під час оформлення спадкових прав після смерті батька був поінформований, що він не може оформити право на спадщину, оскільки його брат [PERSON] є зареєстрованим у квартирі та вважається таким, що прийняв частину спадщини після смерті матері. Тому він вимушений звернутися до суду про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем та не прийняття спадщини [PERSON] , це йому необхідне для визнання права на спадщину і спадкування за заповітом після смерті батька. Зважаючи, що відповідач [PERSON] більше десяти років не проживав у квартирі, тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] .. З урахуванням чого фактичне прийняття спадщини здійснив [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, що залишилось після смерті його дружини [PERSON] (1/2 квартири за адресою [ADDRESS] ). А також просить суд визнати права власності на квартиру у порядку спадкування за заповітом [PERSON] , як за єдиним спадкоємцем. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2024 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та на 08.10.2024 року призначено підготовче засідання у справі, яке було відкладено на 31.10.2024 року. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.10.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання з розгляду даної справи не з`явився повторно, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Третя особа, приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд констатує наступне. Дослідженими судом\~письмовими доказами\~встановлено,\~що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.11.1960 року, актовий запис №1648 (а.с.25). Згідно свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) від 11.02.2022 року (а.с.26). Із змісту заповіту від 07.12.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Петричко Ю.І. за реєстром № ІІ-9571, видно, що померла [PERSON] , на випадок своєї смерті, зробила заповітне розпорядження, яким належну їй на праві особистої власності квартиру,що розташована в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] та [PERSON] , кожному в рівних долях (а.с.27). [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.07.2023 року (а.с.19). Із змісту заповіту від 26.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. за реєстром № 720, видно, що померлий [PERSON] , на випадок своєї смерті, зробив заповітне розпорядження, яким усе його належне майно, заповів позивачу [PERSON] (а.с.20). До дня смерті [PERSON] проживала в [ADDRESS] , разом з [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб на день смерті одного з них (а.с.28). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №4681 від 20.11.2015 року, вбачається, що [PERSON] мешкає по [ADDRESS] , разом з дружиною, син прописаний, але не проживає, що підтверджується сусідами (а.с.29). 19.07.2023 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с.21). Відповідно до довідки №С-642 від 26.06.1996 року вбачається, що [PERSON] станом на 26.06.1996 року до кримінальної відповідальності не притягався та засуджений не був. Довідка видана у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в Латвію (а.с.30). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій №32/02-31 від 29.04.2024 року, вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілу квартиру, яка залишилась за померлим [INFO] [PERSON] (а.с.22). Згідно заяв [PERSON] та [PERSON] вбачається, що на день смерті [PERSON] , яка померла у 2022 році з нею не проживали її сини [PERSON] та [PERSON] . Повідомили, що з нею проживав її чоловік [PERSON] . [PERSON] постійно відвідував батьків, дбав про них та допомагав їм до дня їх смерті. [PERSON] не бачила у батьків вже більше 10 років. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від і прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦІК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження №61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження №61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 (провадження №61-3620св21). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦІК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позивач має право на спадщину, яка належить йому після смерті батька [PERSON] , а тому позов підлягає задоволенню, оскільки в протилежному випадку позивач буде позбавлений спадщини.

Outcome: approved