Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

В провадженні Франківського районного суду м.Львова перебувала цивільна справа за позовом (первісним позовом) [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про переведення права покупця за договором купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним рішення державного реєстратора, визнання права власності та витребування нерухомого майна. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 22.10.2024 клопотання позивачки за первісним позовом [PERSON] про залишення без розгляду первісного позову задоволено; первісний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про переведення права покупця за договором купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним рішення державного реєстратора, визнання права власності та витребування нерухомого майна залишено без розгляду. Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звернувся з позовом (зустрічним позовом) до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору оренди квартири та акту прийому-передачі недійсними, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення. Мотивує позов тим, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 64921818 від 26.09.2022 року, державним реєстратором Федорич А.М. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В квартирі немає зареєстрованих осіб, що підтверджується відповідною довідкою, виданою ТП ЦНАП м. Львова. 22.11.2022 позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу про звільнення квартири, яку остання залишила без будь-якого реагування. Вказує, що на даний час відповідач [PERSON] продовжує проживати в належній позивачу квартирі, без жодних на те правових підстав, а тому в нього існує потреба захистити своє право володіння та користування своїм нерухомим майном в судовому порядку шляхом виселення [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Вважає, що у відповідача [PERSON] відсутні будь-які правові підстави проживання в квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а договір оренди квартири та акт прийому-передачі від 16.07.2021 року укладений між [PERSON] та [PERSON] є фіктивним правочином, внаслідок зловмисної домовленості між останніми, для надання вигляду правомірного перебуванні [PERSON] в належній йому квартирі. Також зазначає, що з інформаційної довідки вбачається, що [PERSON] являється власником двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , відтак квартира що являється його власністю не являється єдиним місцем проживання [PERSON] та її сім`ї. Окрім цього, позивач вказує, що даний договір не є нотаріально посвідчений чи такий, по якому проведено державну реєстрацію. Не дивлячись на те, що закон не містить вказівки на обов`язковість нотаріального посвідчення таких договорів, вважає, що він укладений виключно в наслідок зловмисної домовленості та з метою введення в оману третіх осіб щодо проживання [PERSON] в належній йому квартирі. Право власності на квартиру, де проживає [PERSON] ним набуто в порядку позасудового звернення стягнення на заставлене майно. Проте, такому зверненні стягнення передувало укладення Договору іпотеки від 29.01.2022 року, між ним як кредитором та іпотекодержателем і [PERSON] як боржником та іпотекодавцем та з п. 10 вищезазначеного Договору іпотеки вбачається, що Іпотекодавець свідчить, що дійсно є власником квартири, вона не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, ні квартира, ні будь-яка її частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (права наймача, права застави, право довічного утримання тощо) щодо квартири відсутні, питання власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні, квартира не внесена до капіталу юридичних осіб, у квартирі не зареєстровано місце знаходження юридичної особи. Позивач вважає, що пред`явлений договір оренди квартири та акт прийому-передачі квартири, який нібито уклала [PERSON] з [PERSON] 16.07.2021 року, який надає право останній безкоштовного проживання в належній йому квартирі, є фіктивним, укладений в супереч ч.1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, та як наслідок не дійсний відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, та спрямований виключно на введення в оману третіх осіб, зокрема і в даній цивільній справі, щодо законності перебування [PERSON] в належній йому квартирі. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням заяви, поданої в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України, просить суд визнати договір оренди квартири та акт прийому-передачі від 16.07.2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо безкоштовної оренди квартири [ADDRESS] недійсними; усунути перешкоди [PERSON] у користуванні нерухомим майном шляхом виселення [PERSON] , з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Не погоджуючись з поданим зустрічним позовом, від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні зустрічного позову у зв`язку з безпідставністю такого. Відзив мотивує тим, що у первісному позові нею зазначалось, що квартира [ADDRESS] фактично була придбана нею та за її кошти при обставинах, вказаних у позовній заяві. Вказує, що з моменту купівлі вказаної квартири вона вселилась в неї і проживає по даний час. Оскільки формальним покупцем квартири на її прохання була [PERSON] і право власності на квартиру було формально оформлено на неї, з метою отримання можливості проживати та повною мірою користуватися квартирою до моменту переоформлення квартири на її ім?я, в день підписання [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, 16.07.2021 р. між ними було підписано Договір оренли квартири, за умовами якого [PERSON] передала їй у безоплатне довгострокове користування квартиру [ADDRESS] строком на 3 роки - з 16.07.2021 р. по 16.07.2026 р. Того ж дня, між ними був також підписаний Акт прийому-передачі вказаної квартири. В подальшому, як їй стало відомо від [PERSON] , остання в січні 2022 року позичила в [PERSON] кошти в сумі 23 600 доларів США, а на забезпечення виконання своїх зобов?язань за договором позики від 29.01.2022 р., вона передала в іпотеку [PERSON] належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , скориставшись тим, що формально право власності на квартиру оформлено на її ім?я. Оскільки позичені кошти [PERSON] не повернула, у вересні 2022 р. [PERSON] на підставі згаданого договору іпотеки зареєстрував своє право власності на спірну квартиру. Однак, незважаючи на вищенаведене, договір оренди квартири від 16.07.2021 р. зберіг свою чинність і його умови є обов?язковими для [PERSON] , якщо останній вважає, що до нього правомірно перейшло право власності на належну їй квартиру. Зазначає, що з моменту реєстрації [PERSON] права власності на спірну квартиру до нього перейшли права та обов`язки наймодавця за договором оренди квартири від 16.07.2021 р. Також, договором оренди квартири від 16.07.2021 р. та ч.4. 2, 3 ст. 825 ЦК України визначено підстави для розірвання чи припинення такого, однак [PERSON] в зустрічному позові не навів наявності жодної з таких підстав. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили такий задоволити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві та заяві про зміну предмета позову, поданій в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 27.11.2024, повторно, не з`явилась, хоча й належним чином повідомлялась про дату, час та місце проведення такого. Зокрема, [PERSON] повідомлялась судом про вказане судове засідання шляхом скерування судової повістки про виклик до суду засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0610208459140, яке згідно трекінгу АТ "Укрпошта" не вручено адресату та в подальшому повернулось на адресу суду з конвертом з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Окрім цього, [PERSON] повідомлялась судом про судове засідання шляхом скерування судової повістки про виклик до суду SMS-повідомленням на її контактний номер телефону, який зазначався нею у поданих заявах та у відзиві на зустрічний позов, яке нею отримано 18.11.2024, про що свідчить довідка про доставку повідомлення у додаток "Viber" від 18.11.2024. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 17 листопада 2022 року у справі №560/5541/20 якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію. Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними. Представник [PERSON] - адвокат Подоляк Б.Р. в судове засідання 27.11.2024 також, повторно, не з`явився, хоча й належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення такого шляхом доставлення 19.11.2024 судової повістки про виклик до суду до електронного кабінету представника [PERSON] - адвоката Подоляка Б.Р., що підтверджується довідкою про доставку електронного документу від 19.11.2024. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Відповідачка [PERSON] в жодне судове засідання, які призначались судом з моменту постановлення судом ухвали про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом (12.12.2023, 22.12.2023, 30.01.2024, 01.02.2024, 02.02.2024, 06.02.2024, 29.02.2024, 28.03.2024, 16.04.2024, 19.04.2024, 22.04.2024, 05.08.2024, 19.09.2024, 18.10.2024, 22.10.2024, 24.10.2024, 29.10.2024, 13.11.2024 та 27.11.2024) не з`явилась, хоча й належним чином повідомлялась про дату, час та місце проведення таких. Зокрема, про судове засідання 27.11.2024 [PERSON] повідомлялась судом шляхом скерування судової повістки про виклик до суду засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0610208459050, яке повернулось на адресу суду з конвертом з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", а також шляхом розміщення оголошення про виклик особи на офіційному веб-порталі Судової влади України. Так, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б). Відповідно до частини 4 статті 12 Цивільно процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю фізичну особу. Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначеніпостановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 року (далі Правила). Так, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимогЗакону України "Про поштовий зв`язок", цих правил (пункт 94 правил). Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на фізичну особу. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного із доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою за первісним позовом [PERSON] долучено до поданої нею позовної заяви ряд доказів та заявлено клопотання про допит свідків. Разом з тим, ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 22.10.2024 клопотання позивачки за первісним позовом [PERSON] про залишення без розгляду первісного позову задоволено; первісний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про переведення права покупця за договором купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним рішення державного реєстратора, визнання права власності та витребування нерухомого майна залишено без розгляду. В ході розгляду даної цивільної справи, після постановлення судом вищевказаної ухвали від відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] не заявлялось жодних клопотань про необхідність дослідження доказів, долучених до первісної позовної заяви, яка в подальшому залишена без розгляду. Відтак, суд не вбачає підстав для дослідження доказів, долучених до первісної позовної заяви, допиту свідків, а тому судом беруться до уваги лише докази, які долучені стороною відповідача за зустрічним позовом до відзиву на зустрічну позовну заяву. Судом встановлено, що 29.01.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., який зареєстровано в реєстрі за №225. Відповідно до п.2 вищевказаного договору таким забезпечується виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] від 29.01.2022, зі всіма додатковими угодами, змінами та доповненнями до нього, що будуть укладені в майбутньому, а саме повернення позики у розмірі 23600,00 доларів США, що за погодженням сторін дорівнює еквіваленту 679208,00 грн. за чинним курсом НБУ 1/28.78 в строк до 29.07.2022, зі сплатою неустойки та інших можливих витрат іпотекодержателя, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки. Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що за даним договором в іпотеку передається квартира [ADDRESS] . Як зазначається позивачем [PERSON] у зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] основного зобов`язання він прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на Предмет іпотеки. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №325970658 від 16.02.2023: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 64921818 від 26.09.2022. Згідно Відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №115970 від 02.03.2023 у квартирі [ADDRESS] відсутня інформація про зарестрованих осіб. 22.11.2022 [PERSON] скеровано на адресу [PERSON] письмову вимогу про звільнення протягом п`яти днів з моменту отримання даної вимоги, квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності та зважаючи на відсутність правових підстав проживання [PERSON] у належній йому квартирі. Вказана вимога була скерована [PERSON] цінним листом з описом вкладення №7904369300352. Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду даної цивільної справи, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу за зустрічним позовом [PERSON] . При цьому, позивач у позові поклилається на те, що в квартирі, яка належить йому на праві приватної власності проживає без жодних правових на те пісдтав відповідач [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, позивач посилається на те, що у даній квартирі без будь-яких правових підстав проживає відповідач по справі та чинить йому перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, про що свідчить скерована ним вимога про звільнення квартири, яка відповідачкою залишена без реагування; домовленості про порядок користування спірним майном між сторонами не укладалось, та позивач не надавав згоди на вселення та проживання відповідачки у належній йому на праві власності квартирі. Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника спірного об`єкту нерухомості (позивача [PERSON] ). У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Надаючи оцінку наведеним відповідачкою [PERSON] доводам як підставу для відмови у задоволенні позову [PERSON] , суд приходить до наступного висновку. Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачкою [PERSON] долучено до такої Договір оренди квартири від 16.07.2021, укладений між нею та [PERSON] . Відповідно до п.1 вищевказаного договору наймодавець ( [PERSON] ) передає, а наймач ( [PERSON] ) приймає в безоплатне довгострокове користування квартиру [ADDRESS] строком на 5 років з 16 липня 2021 по 16 липня 2026. Факт передачі вищевказаної квартири за договором оренди від 16.07.2021 стверджується Актом прийому-передачі квартири від 16.07.2021. Відповідачка [PERSON] , заперечуючи щодо задоволення позову [PERSON] усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, зазначає про неможливість такого виселення, покликаючись на приписи ч.1 ст.814 ЦК України, відповідно до яких у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Згідно ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. (ч.1 ст.812 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.820 ЦК України розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. За договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними (ч.1,2 ст.827 ЦК України). За своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним. Оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абз. 1 ч. 1 ст. 762, ч. 1 ст. 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абз. 2 ч. 1 ст. 762, ст. 632 ЦК України). Плата за користування майном (ст. 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (ст. 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (ст. 827 ЦК). Вказаний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2024 в справі № 757/18462/21-ц (провадження № 61-1829св24). Відтак, суд не бере до уваги покликання [PERSON] у відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] на положення ч.1 ст.814 ЦК України, за змістом якої у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця, оскільки укладений між нею та [PERSON] договір оренди квартири не був платним та за своєю юридичною природою відноситься до договору позички. Окрім цього, суд бере до уваги положення п.10 Договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до змісту якого [PERSON] , як Іпотекодавець засвідчила, що дійсно є власником квартири, вона не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, ні квартира, ні будь-яка її частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (права наймача, права застави, право довічного утримання тощо) щодо квартири відсутні, питання власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні, квартира не внесена до капіталу юридичних осіб, у квартирі не зареєстровано місце знаходження юридичної особи. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника квартири ( [PERSON] ), позивач, як власник, будь-яким чином не висловлював свою згоду на проживання відповідачки у спірній квартирі та заперечує щодо її проживання у такій квартирі, у зв`язку з чим звертався до неї з письмовою вимогою про виселення, яка залишена без реагування, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] проживає у належній позивачу квартирі без правових підстав для цього, чинить перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимога позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачки є законною і обґрунтованою. Ухвалюючи рішення про виселення [PERSON] суд приймає до уваги те, що у [PERSON] наявне на праві власності інше майно. Дане стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №324205181 від 27.02.2023. Зі змісту вказаної довідки вбачається, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальна площа - 43,9 кв.м.; житлова площа - 25,3 кв.м.). Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення без надання [PERSON] іншого житлового приміщення. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання договору оренди квартири від 16.07.2021, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та акту прийому-передачі квартири від 16.07.2021 недійсними, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч .1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Верховний Суд у постанові від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 зазначив, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. У розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. У постанові ВС від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 вказано, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину, про що зазначено у постанові КЦС ВС від 26 січня 2022 року у справі № 754/5554/16-ц. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Дана правова позиція висловлена в Постанова КЦС ВС від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц У постанові ВП ВС від 13.10.2020 року у справі № 369/10789/14-ц вказано, що суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення. Суд зазначає, що Договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] та Акт прийому-передачі вказаної квартири укладені між [PERSON] та [PERSON] 16.07.2021. Разом з тим, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] набув 26.09.2022, тобто значно пізніше, ніж було укладено договір оренди квартири та на його підставі акт прийому-передачі квартири, які [PERSON] просить визнати недійсними. Відтак, у даній справі позивачем не доведено порушення його суб`єктивного цивільного права або інтересу на момент вчинення оспорюваного правочину 16.07.2021, що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Крім того, враховуючи наведені сталі правові позиції суду касаційної інстанції, під час розгляду даної справи підлягали встановленню обставини щодо правомірності усунення [PERSON] перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення [PERSON] , оскільки вирішення саме цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін. Заявлення окремого позову про визнання недійсним договору оренди квартири та акту прийому-передачі квартири не є належним та ефективним способом захисту та не призведе до поновлення порушених прав позивача. З огляду на наведене, правові підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Інша частина сплаченого судового збору за подання позовної вимоги про визнання договору оренди квартири та акту прийому-передачі недійсними не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, оскільки в задоволенні такої позовної вимоги відмовлено.

Outcome: approved