Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" звернулося до суду з вказаним вище позовом в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №525325543 від 07.11.2022 у розмірі 60457,32 грн, судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 07.11.2022 між ТОВ "Манівео швидка фінасова допомога" та [PERSON] укладено кредитний договір №525325543 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредит на суму 12600 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику. Взяті на\~себе зобов`язання\~за кредитним\~договором кредитодавець\~виконав своєчасно\~та повністю,\~перерахувавши відповідачу\~грошові кошти\~за договором\~на його\~банківську картку\~№ [NUMBER] ,\~ що\~в свою\~чергу свідчить\~доказом того,\~що відповідач\~прийняв пропозицію\~кредитоавця - ТОВ "Манівео швидка фінасова допомога" У порушення умов кредитного договору № 525325543 від 07.11.2022 [PERSON] зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не сплачує щомісячні платежі, в результаті чого станом на день звернення до суду відповідач має заборгованість в розмірі 60457,32 грн., а саме: 12600 грн - заборгованість за тілом кредиту; 47857,32 грн - заборгованість за процентами. Також вказує, що між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" 28.11.2018 укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 525325543 від 07.11.2022. 28.11.2019 ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали Додаткову угоду №19, згідно якої строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року, при цьому інші умови договору залишилися без змін. 31.12.2020 року між клієнтом та фактором укладено Додаткову угоду №26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, що продовжила строк договору до 31.12.2021 року. В даній додатковій угоді Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та № 28/1118-01. 31.12.2021 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2022 року, при цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 року. 31.12.2022 року ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали додаткову угоду №31, згідно з якою строк дії Договору факторингу № 28/1118-01 продовжено до 31.12.2023, при цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 року. 31.12.2023 року сторони уклали додаткову угоду №32 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, яка продовжує строк дії договору до 31.12.2024 року. Також посилається на те, що відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №220 від 14.03.2023 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ "Таліон Плюс" отримало право вимоги до відповідача [PERSON] на загальну суму 29667,96 грн. Таким чином, договір № 28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме 28.11.2018 - 31.12.2024, тобто право вимоги за кредитним договором № 28/1118-01 від 28.11.2018 року перейшло до ТОВ "Таліон Плюс" 14.03.2023, відповідно до підписання сторонами реєстру прав вимоги №220. Також вказує на те, що на підтвердження переходу права вимоги позивачем долучено Довідку, видану ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", що підтверджує перехід права вимоги за кредитним договором № 28/1118-01 від 28.11.2018 року до ТОВ "Таліон Плюс". Крім цього, посилається на те, що реєстр прав вимог №220 від 14.03.2023 року підписаний після укладення кредитного договору між "Манівео швидка фінансова допомога" та відповідачем [PERSON] 07.11.2022 року. Зазначає також про те, що 23.02.2024 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу №23/0224-01, строк дії якого закінчується 31.12.2024 року. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 від 23.02.2024 року до Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 року від ТОВ "Таліон Плюс" до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] на загальну суму 60457,32 грн. Крім того, 17.07.2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали Договір факторингу №17/07/2024 відповідно до умов якого позивачу відступило право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором Відповідно до Реєстру боржників за Договором факторингу №17/07/2024 від 17.07.2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 60457,32 грн., що підтверджується Актом прийому-передач Реєстру боржників за Договором факторингу №17/07/2024 від 17.07.2024 року. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" в сумі 60457,32 грн., яку в добровільному порядку не погашає, тому позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 13.09.2024 визначено вказану справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, відповідно до вимог\~ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Войтович Л.В., скерувала до суду відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що позивачем не підтверджено факт укладення Кредитного договору. До позовної заяви додано копію Договору та Паспорту споживчого кредиту, нібито укладених дистанційно в електронній формі, з використанням інформаційно-теоекомунікаційної системи Кредитора, шляхом надсилання кредитором на телефонний номер відповідача одноразового ідентифікатора для підписання даних документів та нібито підписано введенням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), номер пароля MNV5C87C. Вказує, що платіжне доручення №111314d5-e4a1-4fa5-a71a-c09c2271f584, розрахунок заборгованості, видані Мінівео, розрахунок заборгованості виданий Таліон та виписка з особового рахунку за кредитним договором №525325543, видана позивачем, додані нібито як доказ перерахування коштів, не є належним доказом, які підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу коштів, оскільки вони не містять даних щодо власника банківської картки на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу кредитором коштів в сумі 12500 гривень на картковий рахунок, який належить саме відповідачу. Посилається на те, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Крім цього, зазначає, що вимога про нарахування та сплату процентів за договором споживчого кредиту, які у сукупності є завищеними, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3 ч.3 ст.509, та ч.1, ст..627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як процентів спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором. Також вказує на те, станом на дату подання позову позивач нарахував відповідачу прострочену заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 47857,32 грн., що становить 379,82 % від суми кредиту. Такий розмір процентів при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50% вартості кредиту і плати за користування коштами. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10000 гривень. Представник позивача ТзОВ «ФК «Ейс» Тараненко А.І. скерував відповідь на відзив, у якій зазначає, що відповідач за допомогою мережі Інтернет перейшов на офіційний сайт Товариства, ознайомився з правилами й Паспортом споживчого кредиту, що є невідємною частиною кредитного договору. Прісля чого добровільно без примусу заявив про бажання отримати кошти, надавши відповідну заявку, де вказав свої персональні дані. Позивач підписав кредитний договір №525325543 від 07.11.2022 року електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора №MNV5C87C від 07.11.2022 року о 9:01:43 Товариство надіслало ідентифікатор на номер мобільного телефону [NUMBER] вказаного позичальником в заявці на отримання коштіві 07.11.2022 о 9:02:11. Боржник ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-иелекомунікаційної системи та натиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору. Після чого 07.11.2022 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 12600 гривень на банківську картку відповідача, що в свою чергу свідчить доказом того, що відповідач прийняв пропозицію кредитодавця ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Зазначає, що доказом перерахування коштів відповідачу є платіжне доручення №111314d5-e4a1-4fa5-a71a-c09c2271f584, та підтвердження від «Приват Банк» Довідка №07 1/2024 щодо проведення операцій. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Крім того, від представника позивача, адвоката Євтушенко Д.В. та представника відповідача, адвоката Вйотович Л.В. надійшла заява про розгляд справи в режимі відеоконференції, однак згідно ухвали суду про відкриття провадження у справі від 13.09.2024 року розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про перехід розгляду справи в порядку загального позовного провадження до суду не надходило, а тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотань представників сторін. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 07.11.2022 між ТОВ "Манівео швидка фінасова допомога" та [PERSON] укладено кредитний договір №525325543 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредит на суму 12600 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику (а.с. 81 зворот -90). 28.11.2018 року ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 525325543 від 07.11.2022 (а.с.32-35). 28.11.2019 ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали Додаткову угоду №19, згідно якої строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року, при цьому інші умови договору залишилися без змін (а.с.38). 31.12.2020 року між клієнтом та фактором укладено Додаткову угоду №26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, що продовжила строк договору до 31.12.2021 року. В даній додатковій угоді Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та № 28/1118-01 (а.с.39-42). 31.12.2021 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2022 року, при цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 року (а.с.44). 31.12.2022 року ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали додаткову угоду №31, згідно з якою строк дії Договору факторингу № 28/1118-01 продовжено до 31.12.2023, при цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 року (а.с.78). 31.12.2023 року сторони уклали додаткову угоду №32 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, яка продовжує строк дії договору до 31.12.2024 року (а.с.79). Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №220 від 14.03.2023 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ "Таліон Плюс" отримало право вимоги до відповідача [PERSON] на загальну суму 29667,96 грн.(а.с.45-48). 23.02.2024 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу №23/0224-01, строк дії якого закінчується 31.12.2024 року 9а.с.49-52). Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 від 23.02.2024 року до Договір факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 року від ТОВ "Таліон Плюс" до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] на загальну суму 60457,32 грн.(а.с.54-55). 17.07.2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали Договір факторингу №17/07/2024 відповідно до умов якого позивачу відступило право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором (а.с.56-59). Відповідно до Реєстру боржників за Договором факторингу №17/07/2024 від 17.07.2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 60457,32 грн., що підтверджується Актом прийому-передач Реєстру боржників за Договором факторингу №17/07/2024 від 17.07.2024 року (а.с.61). Із розрахунків заборгованості за кредитним договором № 525325543 від 07.11.2022 (а.с. 64-67) вбачається, що відповідач [PERSON] станом на день звернення до суду (12.09.2024) має заборгованість в розмірі 60457,32 грн., а саме: 12600 грн - заборгованість за тілом кредиту; 47857,32 грн - заборгованість за процентами. Норми права, які застосував суд та мотиви з яких виходив суд. Відповідно до вимог статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За правилом частини першої статті 205\~Цивільного кодексу\~України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639\~ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів\~України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). У статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Щодо укладення кредитних договорів в електронному вигляді Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи встановлено, що кредитний договір № 525325543 від 07.11.2022 року підписаний відповідачем електронним підписом. Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого кредитори надіслали відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору. Без здійснення зазначених вище дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами. Відповідно до Закону України\~«Про електронну\~комерцію» оспорювані кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81\~ЦПК України є його процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 , від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19. Щодо виконання умов кредитних договорів. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, і в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови кредитного договору №525325543 від 07.11.2022 року. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83\~ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Однак станом на день ухвалення рішення матеріали справи не містять первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які підтверджують наявність заборгованості відповідача за кредитними договорами. Платіжне доручення №111314d5-e4a1-4fa5-a71a-c09c2271f584, розрахунок заборгованості, які видані ТОВ «Мінівео швидка фінансова допомога», розрахунок заборгованості, який виданий ТОВ «Таліон Плюс» та виписка з особового рахунку за кредитним договором №525325543 не є належними доказами наявності заборгованості та її розміру та не є первинними документами у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». З урахуванням\~того,\~що на\~підтвердження позовних\~вимог позивач\~не надав\~належних та\~допустимих доказів,\~які підтверджують\~надання відповідачу\~кредитних коштів\~у розмірі,\~які були\~передбачені кредитним\~договором,\~наявність заборгованості\~за тілом\~кредиту та\~процентами,\~суд доходить\~висновку про\~те,\~що позивач\~не довів\~наявність заборгованості\~у розмірі,\~вказаному у\~наданому ним\~розрахунку за\~кредитним договаром №525325543 від 07.11.2022 року. До подібних висновків дійшов Верховний Суду постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25травня 2021року у справі №554/4300/16-ц,від 26 травня 2021року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021року у справі №209/3046/20, від 26жовтня 2022 року у справі №686/6783/21. Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в задоволенні позову, а тому із Товариства зобмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» слід стягнути на користь [PERSON] понесені ним витрати, на правову допомогу в розмірі 10000 гривень. На підставі ст.ст. 6, 206, 526, 628, 628, 638, 639, 1054 ЦК України, ст.ст. Закону України «Про електронну комерцію», ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»,

Outcome: approved