Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

08.04.2024 позивач звернувся до суду із позовом у якому просить витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 11.04.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 02.08.2024 праву прийнято до розгляду головуючим суддею Цитульським В.І. Ухвалою суду від 31.10.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.11.2023 у справі №200/19520/18 встановлено, що: спірна квартира вибула із комунальної власності в користь [PERSON] на підставі неіснуючого рішення органу приватизації. Оскільки останнім набувачем квартири є [PERSON] належним способом захисту прав позивача є вимога до нього про витребування спірної квартири у комунальну власність. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що [PERSON] є добросовісним набувачем, який сплатив за квартиру грошові кошти та не має нести індивідуальний та надмірний тягар у вигляді позбавлення права власності на квартиру. Позивачем не доведено що він мав право власності на квартиру. Позивач сприяв вибуттю квартири у приватну власність. Також відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності у якій вказує, що спірна квартира вибула із володіння позивача ще у 2018 році а позов подано лише 2024 році. У поясненнях\~третя особа\~зазначає про правомірність обраного позивачем способу захисту, вказує на недоведеність позиції відповідача про наявність волі у позивача на вибуття квартири із комунальної власності. Витребування квартири від відповідача не буде надмірним тягарем, оскільки відповідатиме принципу «ніхто не може передати більше прав, ніж має». Позивачем не попущено строк позовної давності, адже на всій території України діяв карантин з 30.03.2020 до 30.06.2023 а з 24.02.2022 введено воєнний стан. В судовому засіданні представники учасників надали пояснення, аналогічні заявам по суті справи. Обставини, встановлені судом. Згідно Інформації від 14.11.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] вчинено наступні записи: 1) від 10.11.2018, на підставі договору купівлі-продажу №5209, від 10.11.2018 за [PERSON] ; 2) від 09.07.2018, на підставі договору купівлі-продажу №947 від 09.07.2018 за [PERSON] ; 3) від 15.06.2018, на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 10.05.2018 Департаментом житлового господарства ДМР за [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.11.2023 у справі №200/19520/18 встановлено наступне. Згідно відповідей Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за даними електронної бази, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам квартири [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на квартиру не видавалося, приватизація квартири не проводилася, у книзі реєстрації свідоцтв про право власності під №48Б-18 від 03.09.2018 зареєстровано свідоцтво про право власності на квартиру за іншою адресою та іншою фізичною особою на підставі розпорядження № 2/48-18. Суд апеляційної інстанції скасував рішення державного реєстратора ПН ДМНО Кейтельгіссер О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 41728601 від 21.06.2018 року на підставі свідоцтво про право власності серія та номер 48 Б-18 від 10.05.2018. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 09.07.2018 укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, оскільки відчужений невстановленою особою, яка не була власником квартири та не мала на це права. Одночасно апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог про визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу від 10.11.2018, укладеного між [PERSON] та [PERSON] з огляду на те, що особою, права якої порушено і яка має право на індикаційний позов є Дніпровська міська рада. Із тих мотивів, що [PERSON] не є власником квартири та не зареєстрований у ній відмовлено у задоволенні вимоги про вселення його до спірної квартири. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1\~514 грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За приписами ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (постанова Верховного суд від 02.05.2023 у справі №522/8398/17). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 в справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17). У виняткових випадках ЄСПЛрозглядає рішення цивільного суду як втручання, оскільки способи його виконання були настільки негнучкими, що покладали надмірний тягар на сторону («Мілхау проти Франції» (Milhau v. France), 2014, §§ 48-53). Це саме відбулося у справі, коли квартира, придбана заявницею на основі підроблених документів, які вказували на те, що вона була придбана в рамках схеми приватизації, була згодом відібрана у неї муніципалітетом. Суд вважав, що предмет спору і застосовані матеріально-правові положення включали значні елементи публічного права й залучали державу до її регуляторної здатності («Гладишева проти Росії» (Gladysheva v. Russia), 2011, §§ 52-59). У постанові від 07.11.2018 у справі №372/1036/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «виходячи з вимог статті 261\~ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем». Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. Оскільки йдеться про витребування майна, набутого за відплатним договором від фізичної особи в корить територіальної громади без будь якої компенсації, до даних відносин застосовною є стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Право власника на витребування майна передбачено законом, тому відповідне втручання можна визнати законним. Доводи відповідача про те, що майно ніколи не було власністю територіальної громади відхиляються оскільки спростовані висновками рішення суду у справі №200/19520/18. Разом із тим позивачем не обґрунтовано наявність суспільного інтересу у задоволенні позову. Зокрема позовна заява не містить жодного обґрунтування важливості для територіальної громади у витребуванні спірної квартири. Більше того позивач не звертався до суду із відповідним позовом протягом 6 років, що свідчить про слабку зацікавленості територіальної громади у спірній квартирі. В свою чергу відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири. Зокрема квартиру він набув за оплатним договором та після спливу трьох місяців після попередньої зміни власника квартири. Позивач продовжує володіти квартирою до даного часу. Позивачем та третьою особою не надано жодного доказу та навіть не наведено обґрунтування недобросовісності відповідача. Не встановлено таких обставин і судом, зокрема вбачається, що на час набуття квартири відповідачем квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, будь якого противного зв`язку відповідача із особами, які незаконно заволоділи квартирою чи попереднім її власником не встановлено. Відтак, на переконання суду позивачем не доведено тієї обставини, що заявлений ним захід втручання у право відповідача на мирне володіння майном є пропорційним, а суспільний інтерес переважає індивідуальний. За вказаних обставин суд приходить до переконання про необґрунтованість заявленого позову. Заява представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не підлягає задоволенню оскільки суд відмовляє у задоволенні позову з підстави його необґрунтованості. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову. При цьому сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших судових витрат не заявлено.

Outcome: dismissed