Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач-1, ДКС України), Київської міської прокуратури (далі - відповідач-2, Київська міська прокуратура), в якому просить стягнути з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКС України на користь позивача грошову компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 2 000 000,00 грн., майнову шкоду у розмірі 89 068,27 грн.; витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 489 920,00 грн.; витрати, пов`язані з оплатою авто-товарознавчої експертизи у розмірі 6 500,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що 29.12.2015 року позивач був затриманий співробітниками Служби безпеки України у порядку ст. 208 КПК України, під час чого до нього застосовувалися спеціальні засоби, вогнепальна зброя, йому було завдано тілесних ушкоджень. Крім того, під час затримання позивача було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль марки MAZDA, державний номер [NUMBER] . 30.12.2015 року в рамках кримінального провадження № 12015110200003474 від 25.12.2015 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31.12.2015 року у справі № 755/22777/15-к до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Крім того, під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015110200003474 від 25.12.2015 року позивача було відсторонено від посади, в нього було вилучено майно, накладено арешт на вилучене майно та речі, автомобіль. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 19.05.2021 року, позивача було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення (справа № 754/4052/16-к). Позивач зазначає, що незаконно перебував під слідством та судом з 29.12.2015 року (дата затримання в порядку ст. 208 КПК України) по 19.05.2021 (дата ухвалення рішення судом апеляційної інстанції), що загалом складає 63 місяці 21 день, а відтак, вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вказує, що вказаним незаконним повідомленням про підозру було порушено його права та завдано моральну шкоду, спричинену викликами до слідчого, прокурорів, участю в судових засіданнях, які порушили порядок в його житті, побуті, родині. Зазначає, що упродовж досудового розслідування та судового розгляду постійно відчував стрес, втрати ділову репутацію, становище в суспільстві, колективі, був вимушений 21.03.2024 року звільнитися з роботи, чим було завдано шкоду його психологічному здоров`ю. Крім того, вказане призвело до погіршення відносин з друзями, родичами, дружиною, відновлення яких потребуватиме багато зусиль. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 200 000 000,00 грн., виходячи із того, що гарантований державною мінімум відшкодування моральної шкоди становить 382 400,00 грн. (мінімальна заробітна плата на дату набрання виправдувальним вироком суду законної сили х кількість місяців перебування під слідством та судом), який не компенсує всіх моральних, фізичних страждань, пов`язаних з відчуттями особи, яка незаконно притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, після набрання вироком суду законної сили та зобов`язання сторони обвинувачення повернути вилучені у позивача речі та автомобіль, відновлення його прав потребувало додаткових зусиль, оскільки тільки 22.11.2022 року вдалося повернути належний [PERSON] автомобіль марки MAZDA, державний номер [NUMBER] . Крім того, під час затримання [PERSON] було пошкоджено його автомобіль та після накладення на нього арешту транспортний засіб майже сім років зберігався під відкритим небом, що негативно відобразилося на його технічному стані, чим позивачу було завдано матеріальну шкоду у розмірі 89 068,27 грн. відповідно до висновку експерта, складеного за результатами проведеного транспортної-товарознавчої експертизи від 14.12.2022 року № 927/12/2022. Позивач також зазначає, що йому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 489 920,00 грн. у зв`язку з необхідністю понесення витрат на правничу допомогу адвоката, який надавав правову допомогу в кримінальному провадженні. За таких обставин, посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1166, 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2024 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 03.06.2024 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2024 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури про відшкодування моральної та майнової шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та підготовче засідання у справі призначено на 05.09.2024 року. 23.07.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від ДКС України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-1 проти позову заперечував, оскільки ДКС України не порушувало жодних прав та інтересів позивача, не вступало у правовідносини із позивачем, жодної шкоди позивачу не завдавало. Крім того, вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Також вважає необґрунтованими вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000,00 грн., оскільки такі вимоги є завищеними і не мають свого підтвердження, перевищують гарантований законом мінімум моральної шкоди до відшкодування. Також представник ДКС України зазначає, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у кримінальному провадженні повинно вирішуватися під час ухвалення вироку. Крім того, представник відповідача-1 просив розглядати справу за відсутності представника ДКС України. 30.07.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-2 надійшла заява про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. 14.08.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Київської міської прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-2 проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що позивачем не надано підтверджень щодо існування підстав для збільшення мінімальної суми відшкодування моральної шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового слідства і прокуратури та завданням моральної шкоди. Вказував, що матеріали справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних страждань, а розмір морального відшкодування визначений позивачем не відповідає засадам розумності та справедливості. Крім зазначеного, представник відповідача-2 не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу, заявленим позивачем, та вказує на відсутність документального підтвердження цих витрат. 05.09.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшла заява від представника позивача - адвоката Ковези А.І. про проведення підготовчого засідання, призначено на 05.09.2024 року, без фіксування технічними засобами, в якій представник позивача просив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду. 05.09.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшла заява від представника відповідача-2 про проведення підготовчого засідання, призначено на 05.09.2024 року, без фіксування технічними засобами, в якій представник Київської міської прокуратури зазначила, що не заперечує проти закриття підготовчого провадження та просила призначити справу до розгляду по суті. Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 05.09.2024 року приєднано до матеріалів справи відзив ДКС України на позовну заяву та відзив Київської міської прокуратури на позовну заяву. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.09.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури про відшкодування моральної та майнової шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 02.12.2024 року. В судове засідання 02.12.2024 року з`явились позивач, представник позивача, та представник відповідача-2, Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за його відсутності. Оскільки згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача-1. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просили їх задовольнити. Представник відповідача-2 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити. Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача-2, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що Прокуратурою м. Києва (Київською міською прокуратурою) здійснювалося досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 12015110200003474 від 25.12.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України (том 1, а. с. 34). 29.12.2015 року [PERSON] був затриманий у порядку ст. 208 КПК України, що підтверджується копією протоколу обшуку від 29.12.2015 року (том 1, а. с. 35-39). 30.12.2015 року в рамках кримінального провадження № 12015110200003474 від 25.12.2015 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України. Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31.12.2015 року у справі № 755/22777/15-к відмовлено у задоволенні клопотання слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури м. Києва Андрієвської О.В., погодженим з прокурором третього відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури м. Києва Ладним І., про застосування запобіжного заходу до підозрюваного [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та до [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: [ADDRESS] , строком на два місяці, без застосування електронних засобів контролю, із забороною залишати місце проживання у період часу з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв., без дозволу слідчого, прокурора або суду (том 1, а. с. 114-120). Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31.12.2015 року у справі № 755/22777/15-к за клопотанням слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури м. Києва Андрієвської О.В., погодженим з прокурором третього відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури м. Києва Ладним І., [PERSON] відсторонено від посади начальника відділення слідчого відділу Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві строком на два місяці (том 1, а. с. 121-125). Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31.12.2015 року у справі № 755/22777/15-к за клопотанням слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури м. Києва Андрієвської О.В., погодженим з прокурором третього відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури м. Києва Ладним І., накладено арешт на майно підозрюваного [PERSON] , а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобіля марки «Mazda» модель 6, седан-В, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] ; ключ до вказаного автомобіля з брелком; USB флеш накопичувач, ємкістю 4 гігабайти; мобільний телефон, білого кольору, марки «ACER», з двома сім картками операторів «Life» та «Київстар»; автомобіль марки «Mazda» модель 6, сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] ; кошти, вилучені під час огляду місця події 29.12.2015 року (том 1, а. с. 126). Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15.03.2016 року у справі № 755/22777/15-к у задоволенні клопотання захисника підозрюваного [PERSON] - адвоката Ковези А.І. про скасування арешту на майно відмовлено (том 1, а. с. 127). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.03.2016 року у справі № 755/22777/15-к у задоволенні клопотання захисника [PERSON] - адвоката Ковези А.І. про скасування арешту на майно відмовлено (том 1, а. с. 138-140). Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 19.05.2021 року у справі № 754/4052/16-к, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення; скасовано накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.12.2015 року арешт на автомобіль «Мазда», модель 6, седан-В, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору, 2003 року випуску; свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу серії [NUMBER] ; ключі з брелоком від вказаного автомобіля, що належать [PERSON] (том 2, а. с. 18-28; 29-48). Відповідно до висновку експерта ТОВ «Експертно-дослідна служба України» Власова А.Ю., складеного за результатом проведеного транспортної-товарознавчої експертизи від 14.12.2022 року № 927/12/2022, на замовлення [PERSON] , вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «Mazda» модель 6, сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , в результаті неналежного зберігання з 29.12.2015 року до 21.11.2022 року на майданчику для транспортних засобів за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, буд. 55/2, станом на 14.12.2022 року становить 89 068,27 грн. без урахування ПДВ (том 2, а. с. 60б-77). Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону). Положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 вказаного Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), постановах Верховного Суду у постановах від 04.12.2019 року у справі № 468/901/17 (провадження № 61-2934св18), від 21.10.2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03.03.2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 09.02.2022 року у справі № 757/6203/21-ц (провадження № 61-20656св21). Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи. Судом установлено, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 19.05.2021 року у справі № 754/4052/16-к. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, стадія притягнення до кримінальної відповідальності починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Отже, період перебування позивача під слідством та судом складає 63 місяці 20 днів, тобто з 30.12.2015 року - дата повідомлення про підозру до 19.05.2021 року - дати набрання вироком суду законної сили, а саме після постановлення ухвали Київського апеляційного суду від 19.05.2021 року. Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено. Так, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено: установити з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 7 100 гривень, з 1 квітня - 8 000 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 42,6 гривні, з 1 квітня - 48 гривень; визначити розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 гривень. Проте, необхідно зауважити, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Крім того, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09.07.2007 року № 6-рп/2007, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, від 27.02.2020 року № 3-р/2020, від 28.08.2020 № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями п. 1 ч. 2 ст. 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн., не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі, оскільки діє спеціальний Закон, який урегульовує це питання, норми якого на час вирішення справи не змінювалися. Ураховуючи зазначені обставини та те, що позивач перебував під слідством і судом у період часу з 30.12.2015 року по 19.05.2021 року, що становить 63 місяці 20 днів, відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» гарантований Державою розмір відшкодування моральної шкоди становить за вказаний період 509 333,20 грн. (8 000,00 грн. (мінімальна заробітна плата за один місяць станом на час ухвалення судового рішення) х 63 місяці + 20 днів х 266,66 грн. (мінімальна заробітна плата за 1 день) = 509 333,20 грн)). Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Норма ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди з урахуванням конкретних обставин справи не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди. Отже, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний. Суд погоджується з доводами позивача, що з урахуванням конкретних обставин справи, глибини та тривалості душевних страждань позивача, що гарантований державою мінімум відшкодування моральної шкоди є недостатній. Однак, суд вважає, що позивачем в передбаченому законом порядку не доведено, той розмір моральної шкоди, який він просить відшкодувати внаслідок незаконного повідомлення про підозру, проведення досудового розслідування та судового розгляду у кримінального провадження. Щодо вимог про збільшення відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення його прав під час затримання, тривалого досудового розслідування та судового розгляду, несвоєчасного повернення вилученого майна, суд вважає, що завдану позивачу моральну шкоду можливо визначити у розмірі 800 000,00 грн., що буде достатньою сатисфакцією та не призведе до необґрунтованого збагачення позивача. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 800 000,00 грн. Суд відхиляє доводи відповідачів, викладені у відзивах на позовну заяву, щодо відсутності доказів протиправної поведінки органу досудового розслідування, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, ухвалення судом виправдувального вироку за недоведеністю наявності у діях позивача складу кримінального правопорушення, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку визначеному положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час кримінального провадження. Так, позивач просить суд відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі 489 920,00 грн., а саме, кошти, які він сплатив адвокату за надану правову допомогу в межах кримінального провадження № 12015110200003474 від 25.12.2015 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Згідно з п. 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, відповідно до пункту 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Також в постанові від 21.08.2024 року в справі № 757/16165/21 (провадження № 61-16238св23), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, Верховний Суд зазначив, що Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат позивача у зв`язку з наданням йому правової допомоги у кримінальному провадженні, дійшли обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у визначеному розмірі в межах даної справи. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим ст. 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Отже, звернувшись у порядку цивільного судочинства до суду із позовом, позивач реалізував своє право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28.10.2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07.07.2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09.06.2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст. ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.05.2022 року у справі № 201/4534/20. На підтвердження вказаних витрат позивач надав такі докази: - угоду про надання правової допомоги від 30.12.2015 року; - додатковий договір № 1 від 31.12.2015 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року; - акт приймання-передання наданих послуг за додатковим договором № 1 від 31.12.2015 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року, відповідно до якого адвокат Ковеза А.І. надав, а [PERSON] прийняв послуги з правової допомоги у період з 30.12.2015 року до 23.03.2016 року згідно переліку на загальну суму 50 400,00 грн.; - копію платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3641069349.1 від 13.05.2024 року на суму 50 400,00 грн., платник - [PERSON] , призначення платежу - сплата послуг адвоката за додатковим договором № 1 від 31.12.2015 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року; - додатковий договір № 2 від 10.03.2016 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року; - акт приймання-передання наданих послуг за додатковим договором № 2 від 10.03.2016 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року, відповідно до якого адвокат Ковеза А.І. надав, а [PERSON] прийняв послуги з правової допомоги у період з 28.04.2016 року до 19.05.2021 року згідно переліку на загальну суму 248 000,00 грн. гонорар успіху - 80 520,00 грн.; - копію платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3641078332.1 від 13.05.2024 року на суму 328 520,00 грн., платник - [PERSON] , призначення платежу - сплата послуг адвоката за додатковим договором № 2 від 10.03.2016 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року; - додатковий договір № 3 від 30.06.2020 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року; - акт приймання-передання наданих послуг за додатковим договором № 3 від 30.06.2020 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року, відповідно до якого адвокат Ковеза А.І. надав, а [PERSON] прийняв послуги з правової допомоги у період з 01.07.2020 року до 19.05.2021 року згідно переліку на загальну суму 27 600,00 грн., гонорар успіху - 100 000,00 грн.; - копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 7 від 13.05.2024 року на суму 120 000,00 грн., платник - [PERSON] , призначення платежу - сплата послуг адвоката за додатковим договором № 3 від 30.06.2020 року до угоди про надання правової допомоги від 30.12.2015 року. Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат [PERSON] у зв`язку з наданням йому правової допомоги у кримінальному провадженні, суд дійшов висновку про доведеність вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 489 920,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення майнової шкоди у розмірі 89 068,27 грн., завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу, то суд зазначає наступне. Так, [PERSON] у позовній заяві посилається на те, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015110200003474 від 25.12.2015 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31.12.2015 року у справі № 755/22777/15-к було накладено арешт на належний йому автомобіль марки «Mazda» модель 6, седан-В, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , який з моменту вилучення до 22.11.2022 року перебував на штраф майданчику під відкритим небом під впливом погодних умов, що негативно відобразилося на його технічному стані, чим позивачу було завдано матеріальну шкоду у розмірі 89 068,27 грн. відповідно до висновку експерта, складеного за результатами проведеного транспортної-товарознавчої експертизи від 14.12.2022 року № 927/12/2022. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене кореспондується зі змістом ст. 81 ЦПК України. Разом з тим, позивачем не доведено, що описані у висновку експерта пошкодження транспортного засобу, який було складено за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 14.12.2022 року № 927/12/2022, відбулися саме в результаті неналежного зберігання автомобіля з 29.12.2015 року до 21.11.2022 року на майданчику для транспортних засобів. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимоги про стягнення майнової шкоди у розмірі 89 068,27 грн. та витрат, пов`язаних з оплатою авто-товарознавчої експертизи у розмірі 6 500,00 грн. Щодо визначеного позивачем порядку стягнення грошових коштів, суд зазначає наступне. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Так, зокрема, у постанові від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22) Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21.10.2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22.09.2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21). Доводи ДКС України про те, що казначейство не є належною стороною у справі, із огляду на зроблені судом вище висновків, на увагу не заслуговують, оскільки відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу, а не відповідні органи державної влади. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а відповідачами не було надано суду доказів, які б підтверджували оплату інших витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи викладене,

Outcome: partial