Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 14 лютого 2017 року між ними було укладено шлюб, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] ; на даний час їх сімейні стосунки припинені, між ними зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, тривалий час разом не проживають і не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати. Позивач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про про доставку повідомлення у додаток «Viber» згідно заявки, але своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, про причини неприбуття не повідомив, ніяких заяв та клопотань з процесуальних питань, у тому числі й про надання часу для примирення, не подав. Відповідачка відзиву на позов не подала, у судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу, оскільки протягом п`яти місяців вона з дочкою проживають окремо від чоловіка, спільних інтересів не мають, спілкуються лише стосовно дитини, на примирення не згода, що унеможливлює подальше збереження шлюбу. Після розірвання шлюбу має намір іменуватися чинним прізвищем [PERSON] . Неприбуття в судове засідання належним чином сповіщеного позивача в даному випадку з огляду на положення ч.1 ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 14 лютого 2017 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Борзнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області за актовим записом №10. Від даного шлюбу подружжя має спільну малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю. Близько п`яти місяців сторони разом не проживають, ведуть окреме господарство, спільних інтересів не мають, не спілкуються в обсязі сім`ї, примиритися не бажають, між подружжям втрачено почуття взаємної любові, поваги, дружби, допомоги, відповачка категорично наполягає на припиненні подружніх відносин, позивач явку в судове засідання проігнорував, що свідчить про його байдуже ставлення до існування шлюбу, який між подружжям носить формальний характер. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує положення\~ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже відповідач наполягає на припиненні шлюбу, а позивач клопотань про надання строку на примирення не заявляв. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої відповідачки, то після розірвання шлюбу відповідачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved