Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Корюківської міської ради Чернігівської області, про визнання права власності на побудоване нерухоме майно. Просить визнати за нею право власності на добудовану прибудову до квартири [ADDRESS] , загальна площа якої з урахуванням прибудови складає 38.6 м.кв., а житлова 18.2 м.кв.; на надвірні будівлі: сарай Б-1, літню кухню В-1, гараж Г-1, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позов визнав та не заперечував у його задоволенні. Представник відповідача належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі\~ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом по справі встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Лупасово Корюківського району Чернігівської області, що підтверджується моїм паспортом громадянина України [NUMBER] виданим 29 січня 1997 року Корюківським РВ УМВС України в Чернігівській області. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого 31 жовтня 1992 року державним нотаріусом Корюківської державної нотаріальної контори Дремлюгою Р.М., відповідно до якого виконком Корюківської міської ради продав їй займану нею та членами її сім`ї вищевказану квартиру, яка складається з однієї кімнати загальною площею 29.6 кв.м., у тому числі жилою площею 18.2 кв.м. Після посвідчення даний договір купівлі-продажу був нею зареєстрований у бюро технічної інвентаризації. Земельна ділянка, на якій розташований будинок з її квартирою, не є приватизованою, перебуває у комунальній власності і знаходиться у користуванні власників квартир. В період володіння квартирою позивач здійснила на земельній ділянці самовільне будівництво літньої кухні, хліва та гаража. Рішенням №143 виконкому Корюківської міської ради Чернігівської області від 25.05.2000 року позивачу було надано дозвіл на прибудову до квартири та узаконено будівництво літньої кухні, хліва та гаража. Після чого позивачем був виготовлений план забудови, отримано дозвіл від власника сусідньої квартири та Корюківського ЖЕК на будівництво, було отримано дозвіл на виконання робіт від органу місцевого самоврядування, спеціалістами складено акт обстеження земельної ділянки за висновком якого самовільно побудовані нею надвірні будівлі можна узаконити. Але на час складання вищевказаних документів позивач дане спірне питання до кінця не довела, надвірні будівлі і пізніше добудовану прибудову до квартири вона не узаконила. Зараз позивач вирішила узаконити самовільно побудовані нею надвірні будівля та побудовану прибудову до квартири, тому звернулась до міської ради, де їй повідомили, що вирішення даного питання не є компетенцією органу місцевого самоврядування. Позивач звернулась до районного архітектора щоб узаконити самовільно побудовані будівлі шляхом заповнення відповідної декларації про будівництво, але виявилось, що для такого узаконення необхідно надати правовстановлюючий документ про право власності на земельну ділянку, якого у неї не має, бо земельна ділянка не приватизована, зараз вона перебуває в комунальній власності і не може бути приватизована, бо у неї квартира. Відповідно до ст.382 Цивільного кодексу України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до ст.380 Цивільного кодексу України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до ст.381 Цивільного кодексу України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Дане спірне питання не можливо вирішити у позасудовому порядку, бо позивач є власником квартири, яка фактично є частиною житлового будинку яка розташована на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, але належна їй частина житлового будинку зареєстрована як квартира, а такий статус нерухомого майна унеможливлює зараз узаконення прибудови до квартири та надвірних побудов у передбаченому законом порядку, таке узаконення можливе було до 2015 року коли законодавством було передбачено таке узаконення. Зараз законодавство змінилось, тому у міській раді їй роз`яснили, що дане питання можливо вирішити тільки в судовому порядку. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Таким чином, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом для узаконення побудованих нею прибудови та надвірних будівель. Отже, позивач є власником квартири [ADDRESS] , згідно довідки Корюківського районного комунального підприємства «Рампа» бюро технічної інвентаризації загальна площа моєї квартири становить 38,6 м.кв., житлова 18,2 м.кв., загальна площа квартири змінилась з 29.6 м.кв. на 38.6 м.кв. за рахунок прибудови інвентарною вартістю 19141 грн., з надвірних будівель є: сарай Б-1 вартістю 19174 грн., літня кухня В-1 вартістю 18201 грн., гараж Г-1 вартістю 21578 грн., загальна вартість становить 78094 грн. Самовільні будівлі побудовані без порушення будь-яких норм, дане будівництво не порушує прав інших осіб, прибудова та надвірні будівлі знаходиться на земельній ділянці, що перебуває в комунальній власності, тому позивач вважає, що є підстави для визнання за нею права власності на самовільно побудовану прибудову до квартири та надвірні будівлі. Визнання відповідачами пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову. \~ \~ \~ \~Зважаючи на викладене вище, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги не суперечать вимогам діючого законодавства, є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню. Згідно положень ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачами позов визнано до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 605,60 грн. Решту сплаченого судового збору залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: approved