Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати право власності на 3/5 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Позов обґрунтовує тим, що житловий будинок по [ADDRESS] придбано [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, сторони володіли ним у рівних долях. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2004 року по справі № 2-122/04 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено, виділено [PERSON] в користування автомобіль М-2140, державний номерний знак [NUMBER] , зобов`язано [PERSON] сплатити [PERSON] 2 500,00 грн за частину його житлового приміщення по [ADDRESS] , тобто застосовано компенсацію вартості майна у її грошовому еквіваленті другому з подружжя. Однак, у рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2004 року по справі № 2-122/04 не зазначено про визнання за [PERSON] права власності на 3/5 частини житлового будинку. Грошову компенсацію вартості частки у майні [PERSON] сплачено. До 2022 року [PERSON] та її доньки володіли та користувалися 3/5 житлового будинку, оскільки [PERSON] вважала себе власником частки у розмірі 3/5 вказаного житлового будинку. При цьому, вказана частина житлового будинку придбана за кошти матері [PERSON] . У 2022 році, у зв`язку із тимчасовою необхідністю догляду за будинком та домашніми тваринами, [PERSON] тимчасово поселився до спірного житлового будинку. Однак, в червні 2022 року, після завершення таких обставин, відмовився покидати приміщення будинку, оскільки вважає себе власником такого будинку. У зв`язку із вказаним просила визнати за [PERSON] право власності на 3/5 частини спірного житлового будинку. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. 22 березня 2023 року на офіційному веб-сайті Судової влади України розміщено оголошення про розгляд Дніпровським районним судом міста Києва цивільної справи № 755/13075/22 та виклик відповідача [PERSON] у судове засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року про закриття провадження у справі скасовано та направлено справу для подальшого розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 квітня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 29 травня 2024 року на 12-00 год. 16 травня 2024 року відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав заяву про перенесення розгляду справи до закінчення військового стану. У підготовче засідання, призначене на 29 травня 2024 року, сторони не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гора Р.М., подав заяву про відкладення судового засідання на іншу дату. Клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Гори Р.М., від 27 травня 2024 року про участь у судовому засіданні, призначеному на 29 травня 2024 року, в режимі відеоконференції, передано судді Хромовій О.О. 11 липня 2024 року. 20 червня 2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Гора Р.М., подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 08 липня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про участь представника позивача [PERSON] - адвокат Гора Р.М., у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 10 липня 2024 року відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав заяву про перенесення розгляду справи до закінчення військового стану. У підготовче засідання 10 липня 2024 року сторони не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Підготовче засідання відкладено на 06 серпня 2024 року. У підготовче засідання 06 серпня 2024 року сторони не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі, заяви та клопотання на стадії підготовчого судового засідання відсутні. Відповідач в судове засідання не з`явився. Конверт з ухвалою про прийняття позовної заяви до провадження від 30 квітня 2024 року, що направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення: «за закінченням терміну зберігання». Разом з тим, відповідач [PERSON] 05 серпня 2024 року через канцелярію суду особисто повторно подав заяву про перенесення розгляду справи до закінчення військового стану у зв`язку з роботою на військовому об`єкті стратегічного призначення та неможливістю відвідування судових засідань у військовий час. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 01 жовтня 2024 року на 11-30 год. У судове засідання 01 жовтня 2024 року сторони не з`явилися, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача адвокат Гора Р.М. 01 жовтня 2024 року подав заяву про розгляд справи без участі позивача. Відповідач [PERSON] 30 вересня 2024 року через канцелярію суду особисто подав заяву про перенесення розгляду справи до закінчення військового стану у зв`язку із неможливістю відвідування засідання суду. Наступне судове засідання призначено на 06 листопада 2024 року на 12-30 год. У судове засідання 06 листопада 2024 року сторони не з`явилися, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача - адвокат Гора Р.М. 06 листопада 2024 року (вхід. від 07 листопада 2024 року № ЕП-12687) подав заяву про проведення засідання без участі позивача. Відповідач [PERSON] 05 жовтня 2024 року через канцелярію суду особисто подав заяву про перенесення розгляду справи до закінчення військового стану у зв`язку із неможливістю відвідування засідання суду. Наступне судове засідання призначено на 04 грудня 2024 року на 14-00 год. Представником позивача [PERSON] - адвокатом Горою Р.М., 11 листопада 2024 року (повторно подано 22 листопада 2024 року через систему «Електронний суд») подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 22 листопада 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. У судовому засіданні 04 грудня 2024 року представник позивача - адвокат Гора Р.М. пояснив, що 3/5 будинку придбано у період, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У рішенні суду від 2004 року, яким вирішено спір про поділ майна подружжя, допущено помилку, у резолютивній частині не вирішено питання про визнання за [PERSON] права власності на 3/5 житлового будинку. Із заявою про виправлення описки у рішенні суду не зверталися. У 2023 році звернулися із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, однак отримали відмову. Крім того, цивільну справу знищено за терміном зберігання, а тому в інший спосіб ніж подання нового позову [PERSON] захистити свої порушені права не може. Відповідач [PERSON] у судове засідання 04 грудня 2024 року не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, 03 грудня 2024 року через канцелярію суду особисто подав заяву про перенесення розгляду справи до закінчення військового стану у зв`язку із неможливістю відвідування засідання суду. Вирішуючи питання про відкладення судового засідання за повторним клопотанням відповідача, суд зазначає, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для відкладення судового засідання. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості прибути у судове засідання не є правовою підставою для відкладення судового засідання. Відповідач перебуває на території Україні, особисто подає через канцелярію суду відповідні клопотання, при цьому доказів на підтвердження роботи на військовому об`єкті стратегічного призначення (як зазначав відповідач у попередніх клопотаннях) та неможливості відвідування судових засідань у військовий час не надає. Суд враховує, що подання через канцелярію суду відповідачем заяв про перенесення розгляду справи свідчить про обізнаність відповідача про розгляд Дніпровським районним судом міста Києва справи № 755/13075/22, та про дати проведення підготовчих та судових засідань. Крім того, відповідач не позбавлений права на участь у підготовчому або судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте таким правом [PERSON] не скористався, відповідних клопотань не заявляв. Із змісту поданих заяв також вбачається, що адреси для листування відповідач не зазначав, клопотання про направлення поштової кореспонденції на іншу адресу не заявляв. Будучи обізнаним про розгляд справи [PERSON] правом на подання відзиву по справі також не скористався. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. З рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2004 року по справі № 2-122/04 встановлено, що [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила розділити спільне майно подружжя, що становить 3/5 частини жилого будинку, що знаходиться [ADDRESS] , вартістю 10 000,00 грн, та виділити відповідачу автомобіль марки М-2140, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 5 000,00 грн. Також зі змісту рішення вбачається, що в судовому засідання позивач змінила свої позовні вимоги та погодилась сплатити відповідачу половину вартості 3/5 частин спірного будинку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 лютого 1989 року по 19 серпня 2002 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 1991 року, тобто в період шлюбу з [PERSON] , відповідач [PERSON] придбав 3/5 частини житлового будинку, що знаходиться [ADDRESS] , який складається з двох житлових кімнат, розміром 10,5 кв. м та 14,8 кв. м. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2004 року по справі № 2-122/04 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено. Вирішено виділити [PERSON] в користування автомобіль марки М-2140, державний номерний знак [NUMBER] , зобов`язано [PERSON] сплатити [PERSON] 2 500,00 грн за частину його житлового приміщення по [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 29 березня 2004 року. Відповідно до звіту про оцінку майна від 06 жовтня 2022 року № 22-385, складеного ТОВ «Агентство Експертної оцінки України», здійснено оцінку житлового будинку загальною площею 67,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , частка, що оцінюється - 3/5, висновком про вартість оцінки майна встановлено, що ринкова вартість об`єкта оцінки складає 1 141 010,00 грн, ринкова вартість 3/5 частини об`єкта оцінки складає 684 606,00 грн. До матеріалів справи також долучено технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , виданий Київським міським бюро технічної інвентаризації у 1989 році. З листа Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Національної поліції України від 21 листопада 2022 року № 9700/125/50/05-2022 встановлено, що згідно інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» станом на 14 листопада 2022 року у Дніпровському УП ГУНП у місті Києві зареєстровано повідомлення від 14 червня 2022 року про вчинення домашнього насильства за адресою: [ADDRESS] , (працівниками поліції відносно кривдника складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 257 КУпАП). До матеріалів справи долучено копію пояснень від 14 червня 2022 року, згідно яких Інспектор СПДН Дніпровського УП ГУ Національної поліції в місті Києві Бондарчук О. відібрав пояснення у громадянки [PERSON] , [INFO] , яка пояснила, що 14 червня 2022 року близько 9-00 год за адресою: [ADDRESS] , батько [PERSON] , [INFO] , вчинив домашнє насильство психологічного характеру, нецензурно висловлювався та погрожував фізичною розправою. Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (стаття 328 ЦК України). На підставі статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту рішення суду від 27 лютого 2004 року по справі № 2-122/04 вбачається, що позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила розділити спільне майно подружжя, що становить 3/5 частини жилого будинку, що знаходиться [ADDRESS] , вартістю 10 000,00 грн, та виділити відповідачу автомобіль марки М-2140, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 5 000,00 грн. Також зі змісту рішення вбачається, що в судовому засіданні позивач змінила свої позовні вимоги та погодилась сплатити відповідачу половину вартості 3/5 частин спірного будинку. Зі змісту рішення суду неможливо встановити, що позивачем було заявлено вимоги про визнання за нею права власності на спірне майно. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва питання про визнання за [PERSON] права власності на 3/5 житлового будинку, що знаходиться [ADDRESS] , не вирішувалося. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами. Згідно статтею 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивач не довів, що спірна частка житлового будинку придбана за особисті кошти [PERSON] чи особисті кошти її матері. Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначає, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2004 року по справі № 2-122/04 у порядку поділу майна подружжя виділено [PERSON] в користування автомобіль марки М-2140, державний номерний знак [NUMBER] , а також зобов`язано [PERSON] сплатити [PERSON] 2 500,00 грн за частину його житлового приміщення по [ADDRESS] , у порядку статті 29 КпШС України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19; від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказів фактичного виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2004 року по справі № 2-122/04, в частині виплати грошової компенсації вартості частки [PERSON] у спільному майні подружжя, [PERSON] не надала. Також, суд враховує, що до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів, які б підтверджували факт перебування у власності [PERSON] саме станом на час розгляду справи № 755/13075/22, а не станом на 1991 рік, з урахуванням посилання представника позивача на норми СК України, нерухомого майна - частини житлового приміщення по [ADDRESS] , у розмірі 3/5. Зокрема, не долучено інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, або за відсутності інформації у такому реєстрі, відповідної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (стаття 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23 травня 1993 року ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23 травня 1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява від 01 липня 2003 року № 37801/97). Таким чином, визнання майна, а саме частини житлового приміщення по [ADDRESS] , у розмірі 3/5 частин, особистою власністю [PERSON] суперечитиме положенням статей 60, 70 СК України у зв`язку із необґрунтованістю. З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 3/5 частини житлового будинку [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed