Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

У липні 2024 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просила суд розірвати договір довічного утримання, укладеного 28.12.2015 року між нею та [PERSON] , припинити та зняти заборону відчуження, накладену державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., зареєстровану в реєстрі на підставі рішення № 27609358, визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначила, що 28.12.2015 року вона уклала із відповідачкою договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., реєстровий номер № 4-1614. Згідно п. 1 вказаного договору позивачка передала відповідачці квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов п. 5 вказаного договору відповідачка зобов`язалась довічно утримувати позивача, надаючи комплекс послуг, згідно щомісячних замовлень, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігаючи за нею довічного безкоштовного проживання у вказаній квартирі. Однак, всупереч умовам договору довічного утримання, відповідачка протягом двох років не виконує своїх обов`язків, тобто не виконує умови договору викладені у п. 5 щодо зобов`язання довічно утримувати надаючи комплекс послуг, згідно договору. Як людина похилого віку позивач\~не може самостійно виконувати хатні обов`язки. За викладених обставин, у зв`язку із невиконанням відповідачкою її зобов`язань за договором довічного утримання, позивачка звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд розірвати спірний договір довічного утримання. У судовому\~засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов, посилаючись на підстави зазначені у позові. Крім того зазначила, що відповідачка є її сусідкою, з якою у нею були добрі стосунки. Оскільки вона є одинокою людиною та потребувала сторонньої допомоги, вона домовилася з відповідачкою на укладення договору довічного утримання. Спочатку все було добре, у них були нормальні відносини, відповідачка допомагала їй, а вона допомагала відповідачці з народженою дитиною, вважала їх своєю сім`єю. Але після початку повномасштабного вторгнення російської федерації, відповідачка з своєю сім`єю покинула територію України, та поїхала закордон. Більше двох років вона не спілкується з нею, відключила мобільні телефони та не допомагає їй, як передбачено умовами договору довічного утримання. У зв`язку з цим, вона вимушена звернутися до суду. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена, причин неявки не повідомила та правом на подання відзиву не скористалась. Вислухавши позивачка та свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 28.12.2015 року між позивачкою, як відчужувачем, та відповідачкою, як набувачем, було укладено договір довічного утримання, який тією ж датою було посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., реєстровий номер № 4-1614. За умовами зазначеного договору позивачка передала у власність відповідачки належне їй право власності на нерухоме майна, а саме:\~квартиру [ADDRESS] (п.1 договору). В свою чергу відповідачка, згідно п. 5 договору, зобов`язалась надавати позивачці комплекс послуг, згідно щомісячних замовлень, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігаючи за нею довічного безкоштовного проживання у вказаній квартирі. Розмір місячного забезпечення позивача визначено сторонами договору в сумі 200 гривень, починаючи з 01.01.2016 року (п.6 договору) (а.с. 16). Відповідно до п. 12 договору довічного утримання визначено, що договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін -\~в судовому порядку. Наведені вище фактичні обставини підтверджуються копією спірного договору довічного утримання. 28.12.2015 року на підставі вищевказаного договору довічного утримання відбулась державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачкою [PERSON] , а також відповідне обтяження цього нерухомого майна, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Судом встановлено, що всупереч вищевказаним умовам договору, відповідачка протягом двох років не виконує своїх обов`язків, тобто не виконує умови договору викладені у п. 5 щодо зобов`язання довічно утримувати надаючи комплекс послуг, згідно договору. Згідно довідки виданої ОСББ «Робоча-73» від 03.03.2024 року, відповідачка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не мешкає, ніякої допомоги не надає, на зв`язок не виходить (а.с. 23). Допитані у судовому засіданні свідки зазначили наступне. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки та відповідачки (проживає в одному будинку), в судовому засіданні повідомила, що\~знайома з позивачкою 2,5 роки, вона проживає одна, за цей час нікого не бачила, щоб їй допомагали. Відповідачку бачила в останнє в 2022 році. Про договір укладений між позивачкою та відповідачкою знає, жодної допомоги від відповідачки на користь позивачки за час війни, вона не бачила. Вказувала, що як відповідачка виїхала з міста, то з того часу нічого не відомо про неї. Свідок [PERSON] , яка є також сусідкою, проживає за адресою: [ADDRESS] , в судовому засіданні повідомила, що знайома з позивачкою з 1991 року, як засилилася в квартиру. Позивачка уклала цей договір, оскільки вона є одинокою людиною та потребувала сторонньої допомоги. Але, у 2022 році після початку війни, відповідачка уїхала за межі країни та перестала допомагати позивачці та взагалі не телефонує та не з`являється. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки та відповідачки, проживає за адресою: [ADDRESS] , в судовому засіданні повідомила, що знайома з позивачкою з 2005 року, як заселилася в квартиру. Знає позивачку, як одиноку, похилого віку людину, яка потребує стороннього догляду та піклування. Позивачка дуже добре спілкувалася з матір`ю відповідачки [PERSON] , тому відносилася до відповідачки як до рідної дитини, в них були дуже гарні стосунки. У зв`язку з цим, позивачка вирішила укласти з [PERSON] договір довічного утримання. До війни у відповідачки та позивачки були нормальні стосунки, окремої допомоги позивачка не потребувала. Але, після початку війни стан здоров`я позивачки погіршився, вона потребує стороннього догляду та допомоги. Відповідачка на весні 2022 року поїхала без попередження, не дзвонить та будь-якої допомоги з того часу позивачці не надає. Відповідно до ч. 1\~ст. 202 ЦК України,\~правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з пунктом 1 частини першої\~статті 755 Цивільного кодексу України,\~договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша\~статті 756 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3\~ст. 77 ЦПК України,\~визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 2, 3\~ст. 83 ЦПК України,\~позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Виходячи з положень ч. 2\~ст. 614 ЦК України,\~особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 2\~ст. 614 ЦК України). Одночасно, суд враховує, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би забезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей\~12,\~81 ЦПК України,\~повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей\~755,\~756 ЦК України\~узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. При встановленні факту неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором довічного утримання, суд враховує відсутність допустимих доказів, які мали підтвердити факт належного виконання зобов`язань по договору довічного утримання з боку відповідача, а саме: Актів про надання послуг та отримання відчужувачем матеріальної допомоги та/або проведення перерахувань грошових коштів в іншій спосіб, квитанції (будь-які платіжні документи), які свідчать про придбання продуктів харчування, медичних препаратів, побутових речей, висуваючи формальні заперечення проти позову (за відсутності відзиву на позов та долучених доказів) відповідачем не доведено документально, що позивач відмовлялась отримувати обумовлені договором послуги, підписувати акти виконаних робіт та/або інші документи, що свідчать про наданні послуги (договори на виконання робіт (надання послуг), розписки інше) . Також слід звернути увагу, що чинним цивільним законодавством не передбачено конкретного періоду часу, невиконання протягом якого набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду) є підставою для розірвання цього договору на вимогу відчужувача. Цивільний кодекс України\~не містить легального визначення понять «утримання» та «догляд». В той же час, за змістом положень\~Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», під утриманням можна розуміти повне забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами особи для задоволення її життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності. Головною ознакою утримання є забезпечення утриманця (відчужувача) грошовими коштами та (або) іншими матеріальними цінностями. Поняття «догляд» національним законодавством не визначено і означає, в широкому розумінні, нагляд за відчужувачем, станом його здоров`я, умовами побуту тощо. Догляд не обов`язково пов`язаний з наданням матеріальної допомоги і опосередковується своєрідною трудовою участю набувача в житті відчужувача, наданням відчужувачу послуг, обсяг яких передбачається договором. При цьому, межі поняття «догляд» охоплюють також морально-емоційні відносини між набувачем та відчужувачем. Стаття 15 Цивільного кодексу України,\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За наведених обставин, суд приходить до висновку про доведеність позиції позивача щодо підстав для розірвання Договору довічного утримання, укладеного 28.12.2015 року між сторонами спору, внаслідок неналежного виконання умов договору зобов`язальною стороною, тому позов в частині вимог щодо розірвання договору довічного утримання та визнання права власності є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1, ст. 756\~ЦК України,\~у разі розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. В розумінні ч. 1\~ст. 756 ЦК України,\~правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, оскільки виникнення права власності на квартиру у набувача за договором довічного утримання ні з якою іншою обставиною, як укладенням договору, не пов`язано. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~ відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, а також\~у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав,\~скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав,\~державний реєстратор\~чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права при наявності рішення про\~\~розірвання договору довічного утримання, тобто скасування документу\~\~на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, саме до повноважень державного реєстратора віднесено скасування раніше накладеної державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контри Крупською Л.В. заборони\~\~на відчуження квартири [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд не вбачає підстав до задоволення позову в частині вимог про скасування заборони на відчуження квартири. Відповідно до вимоги ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 2 422 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial