Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом примусового виселення. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2023. У вказаній квартирі зареєстрована вона та її неповнолітня дитини [PERSON] , [INFO] . У цій квартирі проживає відповідачка, не маючи на то законних підстав, чим створює їй та її дитині перешкоди у користуванні спірною квартирою. Просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом примусового виселення відповідачки із зазначеної квартири. 30.10.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 15.07.2024 та 26.11.2024 постановлено ухвали про відмову в зупиненні провадження у справі. 31.01.2024 відповідачка надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що вселилась у спірну квартиру за згодою її попереднього власника [PERSON] , з яким вона проживала з 2015 року та була пов`язана спільним побутом, а з 23.01.2019 перебувала в шлюбі. 20.03.2018 [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] своєму онуку [PERSON] , проте за своєю суттю це був договір довічного утримання. Після укладання договору дарування квартири вони з чоловіком продовжили жити в цій квартирі. 23.09.2019 [PERSON] прибув до квартири та наніс їй тілесні ушкодження, тобто вчинив злочин проти життя та здоров`я дружини дарувальника квартири, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України згідно з вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 06.10.2023. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування квартири, проте 20.04.2021 позов був залишений без розгляду. [PERSON] повторно звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування квартири, проте 14.08.2021 він помер, а її було залучено до участі в справі як правонаступника позивача. Наразі розгляд справи триває. В період, коли розгляд справи був зупинений до залучення правонаступника, [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] , яка придбала її, знаючи, що квартира є предметом судового розгляду. Таким чином, договір купівлі-продажу від 11.08.2023 є фіктивним. Позивачка ніколи не оглядала житло, у неї немає доступу до квартири, а вона до сих пір проживає в цій квартирі. Наразі існує спір щодо права власності на це майно. Представник позивача підтримала заявлений позов, підтвердила доводи, викладені у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 20.03.2018 [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] , на підставі якого останні набув право власності на спірну квартиру. 23.01.2019 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини - [PERSON] . 02.05.2019 [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе своє майно дружині. 13.08.2021 було відкрито провадження у справі №752/18382/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 20.03.2018. Розгляд справи триває, рішення не ухвалене. [INFO] [PERSON] помер. 11.08.2023 [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на підставі якого набула право приватної власності на цю квартиру. В спірній квартирі зареєстровані позивач та її дочка [PERSON] , [INFO] . 06.10.2023 Голосіївським районним судом ухвалено вирок у справі №752/25089/19, згідно з яким [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу, звільнено його від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Судом у справі №752/25089/19 було встановлено вину [PERSON] у заподіянні 28.08.2019 легких тілесних ушкоджень [PERSON] . Відповідачка з 18.12.2014 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. За ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Судом встановлено, що відповідач є дружиною [PERSON] , якому на праві власності належала квартира [ADDRESS] . До укладання шлюбу з відповідачкою [PERSON] подарував зазначену квартиру своєму онуку [PERSON] , який набув на неї право власності. Суду не було надано доказів того, що [PERSON] заперечував проти проживання відповідачки у спірній квартирі. 11.08.2023 [PERSON] , як власник спірної квартири, продав належне йому нерухоме майно [PERSON] , яка набула право власності на спірну квартиру та у якої виникло охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження цією квартирою. Наведене дає підстави для висновку, що після укладання договору купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] , у відповідачки [PERSON] припинилось право користування цією квартирою, оскільки вона проживала в спірній квартирі за згодою попереднього власника цієї квартири. Судом встановлено та було підтверджено сторонами, що відповідач проживає в спірній квартирі за відсутності згоди позивачки, яка не може потрапити до житла, яке належить їй на праві приватної власності. Наведене свідчить про те, що відповідач порушує прав позивачки щодо користування та розпорядження спірною квартирою, оскільки вона не має права користуватись цією квартирою для проживання. При цьому наявність судових проваджень щодо розірвання договору дарування квартири від 20.03.2018, укладеного між [PERSON] та [PERSON] жодним чином не свідчить про те, що на момент укладання договору купівлі- продажу від 11.08.2023, [PERSON] не мав законних підстав для відчуження належної йому квартири, оскільки договір буде розірваний у день набрання законної сили судовим рішенням у справі №752/18382/21. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає виселення відповідачки з квартири, яка належить їй на праві власності і у якої немає законних підстав для проживання в цій квартирі, оскільки саме у такий спосіб можуть бути усунуті перешкоди законному власнику у користуванні житлом. Аналізуючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивачу за рахунок відповідача відшкодовуються судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1073,60 грн. в повному обсязі, оскільки позову задоволено в повному обсязі.

Outcome: approved