Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

Позивач звернулась до Приморського районного суду позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності та зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 червня 2016 року вона та відповідачі уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , проте відповідачі тривалий час відмовляються від нотаріального посвідчення договору як під час укладання договору, так і після цього, хоча договором було передбачено гарантування з боку відповідачів (продавців) нотаріальне оформлення договору до 31 грудня 2017 року. У червні 2016 року на момент укладання договору купівлі-продажу квартири, відповідачі передали, а позивач (покупець) прийняла ключі та оригінали документів від спірної квартири, а, в свою чергу, позивач передала, а відповідачі прийняли грошові кошти в розмірі 754 800 (сімсот п`ятдесят чотири тисячі вісімсот) гривень, що еквівалентно 30 000 (тридцяти тисячам) долларів США на момент продажу об`єкта нерухомості, за продаж спірної житлової квартири. Ціна відповідала волевиявленню сторін, була остаточною, змінам не підлягала. Однак, до цього часу договір купівлі-продажу сторони нотаріально не посвідчили, у зв`язку з тим, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення спірного договору, позивач з цього приводу неодноразово спрямовувала до них листи-вимоги, намагалася зв`язатися, відповідачі листи ігнорували, на зв`язок не виходили про причини нез`явлення щодо нотаріального оформлення договору, та такої своєї поведінки не повідомляли. Позивач як добросовісний набувач нерухомого майна вчинила всі дії, які від неї залежать щодо нотаріального оформлення договору, з метою захисту своїх прав змушена звернутись до суду та просить визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] укладений між нею та відповідачами дійсним; визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 119,9 кв.м., зняти з місця реєстрації відповідачів у зазначеній квартирі. Ухвалою Приморського районного суду Одеської області від 19 липня 2024 року було відкрите провадження у вищезазначеній справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно з відповідями з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 18 липня 2024 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по м. Одеса та Одеській області не зареєстровані. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з наведеним судові повістки відповідачам направлялися судом за вказаною в матеріалах справи адресою. В судове засідання 08.08.2024 року з`явився представник позивача, просив не фіксувати судове засідання технічними засобами. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, шляхом направлення судової повістки за вказаною в матеріалах справи адресою, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Про причини неявки суд не повідомили, заяв, клопотань чи відзиву до суду не надходило. В судове засідання 02.10.2024 року з`явився представник позивача, просив не фіксувати судове засідання технічними засобами. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, шляхом направлення судової повістки за вказаною в матеріалах справи адресою, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Про причини неявки суд не повідомили, заяв, клопотань чи відзиву до суду не надходило. В судове засідання 04.11.2024 року з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, клопотав про допит свідків [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, шляхом направлення судової повістки за вказаною в матеріалах справи адресою, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України, шляхом направлення смс-повідомлень на вказані в матеріалах справи номери мобільних телефонів, про що в матеріалах справи наявні довідки про доставку смс. Про причини неявки суд не повідомили, заяв, клопотань чи відзиву до суду не надходило. В судове засідання 25.11.2024 року з`явився представник позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, шляхом направлення судової повістки за вказаною в матеріалах справи адресою, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України, шляхом направлення смс-повідомлень на вказані в матеріалах справи номери мобільних телефонів, про що в матеріалах справи наявні довідки про доставку смс. Про причини неявки суд не повідомили, заяв, клопотань чи відзиву до суду не надходило. В судове засідання 05.12.2024 року з`явився представник позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, шляхом направлення судової повістки за вказаною в матеріалах справи адресою, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України, шляхом направлення смс-повідомлень на вказані в матеріалах справи номери мобільних телефонів, про що в матеріалах справи наявні довідки про доставку смс. Про причини неявки суд не повідомили, заяв, клопотань чи відзиву до суду не надходило. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 19 грудня 2005 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за № 193697, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-18144, яке видане на підставі розпорядження органу приватизації та зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» Одеської міськради від 23.12.2005 р. витяг № 9408137, реєстраційний номер 13364716, квартира [ADDRESS] , належить відповідачам на праві спільної часткової приватної власності в рівних частках. Оригінали вказаних документів були представлені суду представником позивача. Відповідно до додаткової угоди до договору купівлі-продажу квартири від 10.06.2016 року, складеної в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 754 800 (сімсот п`ятдесят чотири тисячі вісімсот) гривень, що еквівалентно на день укладання договору 30 000 тис. Долларів США, за продану ним та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] , взявши на себе обов`язок прийняту суму вручити співвласникам пропорційно. Умови розрахунків де отримує кошти один з продавців було відображено у договорі купівлі-продажу квартири від 10.06.2016 р., п. 2 п.п. 2.3., також п. 2 п.п. 2.4. цього договору сторони своїми підписами даного договору підтверджують факт повного розрахування за продаж квартири. Представником позивача суду було надано на ознайомлення оригінали договору купівлі-продажу квартири та додаткової угоди до договору. У договорі купівлі-продажу та додатковій угоді до нього зазначено, що оплата з відповідачами була проведена в повному обсязі. Допитом свідків [PERSON] , [PERSON] встановлено, вони довгий час є знайомими позивачки. За її проханням 10.06.2016 року були присутніми при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири та додаткової угоди до нього; підписання договору та додаткової угоди до нього відбувалось вдома у позивача за адресою [ADDRESS] ; з договором та угодою позивач та відповідачі попередньо ознайомились, після чого кожний особисто підписав договір купівлі-продажу квартири, [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) у присутності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (відповідачі) підписали додаткову угоду до договору; у присутності зазначених осіб [PERSON] прийняв від [PERSON] кошти за продану квартиру, особисто їх перерахував, всі присутні підтвердили що сума відповідає домовленостям, [PERSON] прийняла від [PERSON] документи на квартиру та ключі від квартири; продавці переконливо запевнили покупця що обов`язково разом всі оформлять договір купівлі-продажу квартири нотаріально до кінця наступного року, зараз в них немає часу, гроші потрібні терміново у зв`язку з від`їздом; свідки зазначили що бували у вказаній квартирі декілька разів після укладення договору купівді-продажу, фактично нею користується позивачка, квартира знаходиться у занедбаному, потребуючому ремонт стані. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Отже, після вказаної дати, договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст.657 ЦК України підлягав лише нотаріальному посвідченню, тому може бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України. Однією з умов застосування ч. 2ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядкує встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Верховний Суд України в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання. За положеннями пункту 2 частини першої статті 18 Закону № 1871-IX зняття повнолітньої особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою власника житла. Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування). Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи. Наведене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 26 січня 2024 року у справі № 161/5576/23. Відповідно до пункту 4 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1871-IX місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим законом. Враховуючи наведене, суд вважає що позивач недоцільно передчасно звернувся до суду з вимогою щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідачів, не використовуючи своє право як власник виконати цю дію у встановлений законом спосіб. Суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, заслухавши свідків та представника позивача, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу квартири, від нотаріального посвідчення якої сторона відповідачів ухиляється, а тому позовна заява частково підлягає задоволенню.

Outcome: partial