Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача. 08.08.2024 року до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за вказаною позовною заявою. Справа за підсудністю перебувала в провадженні Широківського районного суду Дніпропетровської області та була передана на підставі ч. 4 ст. 31 ЦПК України за Розпорядженням в.о. голови суду Ольги Шевченко. Так, позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача ТОВ «Кларікс Рем 23» заборгованість по заробітній платі при звільненні в загальному розмірі 5678,35 грн. В обґрунтування позову зазначив наступне. Вказує, що він пропрацював в ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23» (колишня назва ТОВ «Промислові ремонти») до 17.03.2023 року, коли його було звільнено за угодою сторін згідно ч.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу про припинення трудового договору №1/4у, про що зроблено відповідний запис №8 в трудовій книжці. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.05.2023 проведено реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу ТОВ «Промислові ремонти», змінило назву на ТОВ «Кларікс Рем 23». При звільненні відповідачем були нарахована оплата за три дні березня 2023 року в розмірі 1343,48 грн. та компенсація відпустки 10 днів в розмірі 5799,10 грн., що в загальному розмірі становить 7142,58. Після відрахування обов`язкових платежів та зборів цей розмір становить 5678,35 грн. Кошти підлягають зарахуванню на рахунок АТ «ПУМБ». В день його звільнення, відповідач не здійснив виплату належних йому грошових коштів, що є грубим порушення ч.1 ст.116 КЗпП України. Позивач також посилається на рішення Конституційного суду від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України, ст.ст.1,12 ЗУ «Про оплату праці», та зазначає, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати , яка йому належить, і вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду. Позиція відповідача У встановлений в ухвалі про відкриття провадження строк від відповідача не надходило ні заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, ні відзиву на позовну заяву. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 22.12.2023 позивач звернувся до Широківського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення заборгованості. 30.07.2024 в.о. голови Широківського районного суду Дніпропетровської області Ольга Шевченко, згідно з Розпорядженням № 1247 на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 31 ЦПК України, зобов`язала передати матеріали вказаної справи до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. 13.08.2024 ухвалою судді Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області вказану цивільну справу було прийнято до провадження за позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач відзив не надав. Інших заяв, клопотань від сторін до суду не надходило. З огляду\~на те,\~що справа\~розглядається у\~порядку спрощеного\~позовного провадження\~без виклику\~сторін та\~без проведення\~судового засідання, на підставі частини другої\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи\~здійснюється в\~порядку письмового\~провадження за\~наявними у\~справі матеріалами,\~якщо цим\~Кодексом не\~передбачено повідомлення\~учасників справи.\~У такому\~випадку судове\~засідання не\~проводиться. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено,\~що 01.04.2017 року позивача було прийнято по переводу на роботу в ТОВ «Промислові ремонти» механіком дільниці по ремонту устаткування, про що зроблено запис №7 в трудовій книжці. 17.03.2023 року позивача було звільнено за угодою сторін згідно з ч.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу про припинення трудового договору №1/4у, про що в трудовій книжці зроблено запис №8. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.05.2023 ТОВ «Промислові ремонти» змінило назву на ТОВ «Кларікс Рем 23». При звільненні відповідачем були нарахована оплата за три дні березня 2023 року в розмірі 1343,48 грн. та компенсація відпустки 10 днів в розмірі 5799,10 грн., що в загальному розмірі становить 7142,58. Після відрахування обов`язкових платежів та зборів цей розмір становить 5678,35 грн. Кошти підлягають зарахуванню на рахунок АТ «ПУМБ», згідно розрахункового листа. Відповідно до\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. В день звільнення позивача 17.03.2023, відповідач не здійснив виплату належних йому грошових коштів, що є грубим порушення ч.1 ст.116 КЗпП України. IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до\~ст.43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст.94 КЗпП України).\~Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Відповідно до\~ст.115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як передбачено частиною 5\~ст.97 КЗпП України, що аналогічно приписам ч.3\~ст.15 Закону «Про оплату праці», оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Вказані норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Частиною третьою\~статті 2 Закону України «Про оплату праці»\~визначено, що у структуру заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Частиною 1\~ст.47 КЗпП України\~передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Положеннями частини 1\~ст.83 КЗпП України, що відповідає змісту ч. 1\~ст.24 Закону України "Про відпустки"\~визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У Постанові Великої Палати ВС від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначено, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність, яка передбачена\~статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. V. Висновки суду\~та мотиви\~прийнятого рішення. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями частин 1-4\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч.ч.1,3 ст.89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно рішення Конституційного суду від 15.10.2013 року №8-рп/2013, на яке посилається позивач, Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення\~частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України\~у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12\~Закону України "Про оплату праці"\~від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до\~статті 12 ЗУ\~«Про оплату\~праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються\~Кодексом законів про працю України\~та іншими актами законодавства України. Тобто рішення Конституційного суду від 15.10.2013 року №8-рп/2013 не розглядається в контексті звільнення працівника з роботи та виплати йому заробітної плати та інших належних коштів при звільненні. Пункт 1 Прикінцевих положень КЗпП України передбачає, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Однак Постановою Кабінету міністрів України №651 від 27.06.2023 року карантин було скасовано. Частина 2 статті 233 КЗпП України, передбачає, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Судом встановлено,\~що 17.03.2023\~року позивача було звільнено за угодою сторін згідно з ч.1 ст.36 КЗпП України та ним\~було отримано\~розрахунковий лист. До Широківського районного суду Дніпропетровської області позивач звернувся 22.12.2023 року. Враховуючий норми чинного законодавства, які передбачають строки звернення до суду для захисту своїх прав, а саме, для стягнення невиплаченої заробітної плати\~при звільненні, позивачем було пропущено строк, а саме 30.09.2023 року. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не подано. Суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до вимог\~ст. 141 ЦПК України, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підставі\~ст.43 Конституції України, ст.ст.\~47, 83, 94,\~115,\~116,\~117, 233 КЗпП України,

Outcome: dismissed