Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

До Ірпінського міського суду звернувся [PERSON] із позовом до Бучанської міської ради про визнання членом сім`ї померлого наймача та основним квартиронаймачем, визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначає, що він є сином померлої [PERSON] та онуком [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідно до ордера № 632 від 07 липня 1964 року, виданого на підставі рішення виконкому держради депутатів трудящих за № 661 від 30.06.1964 року [PERSON] та його сім`ї була надана в користування квартира за [ADDRESS] . До складу сім`ї [PERSON] увійшли [PERSON] (дружина) та [PERSON] (дочка) та особовий рахунок було відкрито на ім`я [PERSON] . Крім того, зазначає, що [INFO] помер [PERSON] . Позивач зазначає, що [INFO] народився він у [PERSON] , тобто після смерті діда. Також зазначає, що від народження проживав у вищезазначені квартирі разом з бабусею та мамою. Позивач звертає увагу суду, що з 04 квітня 1988 року він був зареєстрований по місцю реєстрації матері у квартирі [ADDRESS] , де він безперервно проживав та зареєстрований по даний час. [INFO] померла його бабуся [PERSON] , а [INFO] померла його мама [PERSON] . Позивач звертає увагу суду, що після смерті [PERSON] ніхто з родичів своїм правом переукласти договір найму не скористалися. Тобто, договір найму вказаної квартири не переукладався, фактичними наймачами після смерті діда були [PERSON] , після її смерті [PERSON] , а після її смерті фактичним наймачем цієї квартири став позивач [PERSON] . Таким чином, зазначає, що після народження він разом з мамою та бабусею проживав у вказаній квартирі, спільно вів господарство, мав взаємні права та обов`язки та користувався квартирою нарівні з іншими членами сім`ї квартиронаймача, а з грудня 2003 року, після смерті матері залишився єдиним проживати в цій квартирі та з того часу самостійно несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Крім того, вказує, що на нього відкритий особовий рахунок, що підтверджує його законне користування та з ним зареєстрований та проживає його син - [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що факт законного користування вищевказаною квартирою підтверджується також договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком між КП «Бучанське управління житлово-комунального господарства» та співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] ; заявою-приєднанням до індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.09.2023 року; квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг. Враховуючи вищевикладене, вважає, що для участі в приватизації ним дотримано всі умови, а саме: постійне проживання в приміщенні, яке підлягає приватизації та особисте звернення до органів приватизації. Позивач наголошує, що 03 серпня 2022 року з метою приватизації квартири він звернувся до Бучанської міської ради, де рішенням № 88 від 28.02.2023 року йому було відмовлено у приватизації житла через ненадання необхідного пакету документів на приватизацію та документів, що підтверджують законні підстави його проживання в квартирі. Позивач звертає увагу суду, що 01 червня 2023 року він повторно подав заяву про передачу квартири у приватну власність із документами згідно переліку, затвердженого Положенням про порядок передачі у приватну власність квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. Однак, йому було повторно відмовлено з посилання на рішення № 88, оскільки відсутній ордер на законне право проживання у квартирі. Разом з тим, позивач зазначає, що у квартиру заселився на законних підставах, як син дочки основного квартиронаймача, законність його проживання у цій квартирі понад тридцять років ніким не оспорювалася та на дату звернення з цим позовом не оспорюється. Також зазначає, що в ордер він не вписаний як член сім`ї основного квартиронаймача, оскільки ордер був виданий в 1964 році, а він народився тільки в 1988 році, а тому він не може реалізувати своє право на приватизацію квартири у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду з вищевказаним позовом. Враховуючи вищевикладене, позивач просить: визнати його, онука померлого [INFO] квартиронаймача [PERSON] , членом його сім`ї та основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 88 від 28.02.2023 року про відмову у передачі у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] та зобов`язати Бучанську міську раду здійснити передачу йому у власність вказану квартиру в порядку приватизації. 28 березня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому представник Бучанської міської ради просить розглянути справу за наявними матеріалами справи без його участі. Крім того, представник відповідача зазначив, що 03.08.2022 до Бучанської міської ради надійшла заява від [PERSON] про передачу квартири [ADDRESS] у власність. До вищевказаної заяви було додано: копію паспорта громадянина України, копію витягу з реєстру територіальної громади, копію свідоцтва про народження [PERSON] , копію свідоцтва про народження [PERSON] , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, копію свідоцтва про смерть [PERSON] , копію свідоцтва про смерть [PERSON] , копію свідоцтва про смерть [PERSON] , копію ордеру на жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , з правом на вселення [PERSON] - наймач та членів його сім`ї: [PERSON] - дружину, [PERSON] - дочку, копію технічного паспорту. Згідно копій свідоцтв про смерть, серія [NUMBER] - [PERSON] помер [INFO] , серія [NUMBER] - [PERSON] померла [INFO] , серія [NUMBER] - [PERSON] померла [INFO] . Таким чином, було встановлено, що згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 03.08.2022 в квартирі [ADDRESS] зареєстрований позивач з 02.04.1988 по теперішній час. До заяви заявником не надано ордеру на право проживання в квартирі [ADDRESS] або інший документ, що підтверджує право заявника на проживання у вищезазначеній квартирі, а також документ, що підтверджує невикористання заявником житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Враховуючи відсутність документів, які надають право на приватизацію квартири [ADDRESS] , позивачу було направлено листи з переліком документів, які потрібні для надання права приватизації. У зв`язку з цим, виконавчим комітетом Бучанської міської ради на підставі вищезазначеного, було винесено рішення № 88 від 28.02.2023 про відмову передачі у власність квартири [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують законні підстави проживання в квартирі позивача. 01.06.2023 до Бучанської міської ради повторно надійшла заява позивача про приватизацію квартири [ADDRESS] з таким самим пакетом документів, який був доданий до попередньої заяви. Представник відповідача звертає увагу суду, що Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396 визначений чіткий перелік документів, які повинні бути подані заявником до органу приватизації. Таким чином, враховуючи той факт, що позивач подав повторно заяву, як і 03.08.2022 та не надав необхідних документів, які стали підставою для винесення позитивного рішення про приватизацію квартири, тому його повторна заява про надання права на приватизацію від 01.06.2023 була розглянута листом, в якому обґрунтовано роз`яснено підстави відмови від приватизації. Однак, 15.12.2023 позивач звернувся із заявою до виконавчих органів Бучанської міської ради в якій просив надати дозвіл на зміну договору найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] на іншого його члена сім`ї, а саме на нього. Представник позивача наголошує, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Проте, згідно ордеру № 632 від 07.07.1964, наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] являється - [PERSON] . Тобто до членів сім`ї [PERSON] як наймача квартири, які мають право зміни договору найму житлового приміщення належать дружина та дочка. Представник відповідача звертає увагу суду, що після смерті квартиронаймача - [PERSON] , ні дружина, ні дочка, не скористалися правом переукласти договір найму квартири [ADDRESS] . Таким чином, позивачу було роз`яснено, що членами сім`ї наймача за рішенням суду можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають або проживали разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство та повідомлено органами Бучанської міської ради листом від 15.01.2024. 17 квітня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що законність вселення та проживання у квартирі з народження як внука основного квартиронаймача підтверджується відомостями про місце його реєстрації, отже позивач з народження належав до складу сім`ї померлого [PERSON] , а після смерті матері (з 2003 року) самостійно утримує та користується квартирою, правомірність його проживання у ній протягом цього всього часу ніким не оспорювалася, іншого житла він не має, квартира є його «житлом» у розумінні ст.8 Конвенції, відтак він є фактичним наймачем квартири та на законних підставах нею користується як член сім`ї квартиронаймача, проте це право відповідачем не визнається, тому воно підлягає захисту виключно в судовому порядку. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20.02.2024, відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 30.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, подала клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, у відзиві просила проводила розгляд справи без участі представника відповідача. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази, вивчивши надані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 липня 1964 року [PERSON] міським відділом комунального господарства видано Єдиний ордер №632 на вселення в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому міськради депутатів №661 від 30.06.1964. Вказаний ордер виданий на сім`ю із трьох осіб: [PERSON] голова сім`ї, [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Костянтинівським відділом РАЦС Сталінської області, [INFO] народилася [PERSON] , про що 09.04.1952 складено актовий запис №656, батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Бучанською селищною радою Ірпінського міського відділу РАЦС Київської області 06.04.1988, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Святошинським відділом ДРАЦСу м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), [INFO] народився [PERSON] , про що складено актовий запис №1238 від 27.08.2022, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно із копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Бучанським відділом ДРАЦС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ), [INFO] помер [PERSON] , про що складено актовий запис про смерть №124 від 09.10.1980. Відповідно до копії свідоцтва про смерть № [NUMBER] , виданого виконкомом Бучанської селищної ради, [PERSON] померла [INFO] , про що складено актовий запис №89 від 30.03.2001. Відповідно до копії свідоцтва про смерть № [NUMBER] , виданого виконкомом Бучанської селищної ради, [INFO] померла [PERSON] в м. Буча, актовий запис про смерть №330 від 16.12.2003. 16.11.2022 [PERSON] звернувся із заявою до Бучанського міського голови, в якій просив надати квартиру для постійного проживання за адресою: [ADDRESS] , в якій він постійно проживає з народження. Рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради №88 від 28.02.2023, відмовлено [PERSON] у передачі у власність квартири [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують законні підстави проживання в квартирі. Зокрема, рішення мотивовано тим, що до заяви заявником не надано ордеру на право проживання в квартирі [ADDRESS] , тобто, не надано документів, які надають право на приватизацію даної квартири. 01 червня 2023 року [PERSON] звернувся до Бучанського міського голови із заявою, в якій просив оформити передачу у приватну власність квартири за адресою: [ADDRESS] . 03.07.2023 листом Бучанської міської ради [PERSON] на заяву від 01.06.2023 вх.№П-11228 щодо приватизації квартири роз`яснено, що [PERSON] не надав документи, які необхідні для розгляду заяви, а саме: документ, що підтверджує невикористання заявником житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копію ордера на жиле приміщення або інший документ, що підтверджує його право проживання у квартирі, після чого заява буде розглянута по суті. 05.09.2023 [PERSON] звернувся із заявою до Бучанського міського голови, в якій просив надати обґрунтування відмови приватизації житла за адресою: [ADDRESS] , у відповідь на його заяву від 01.06.2023, вхідний номер П-11228. Листом Бучанської міської ради від 12.09.2023 [PERSON] роз`яснено той факт, що [PERSON] подав таку ж саму заяву, як і 03.08.2022 та не надав необхідних документів, які були б підставою для винесення позитивного рішення про приватизацію квартири, а саме до заяви заявником не надано ордеру на законне право проживання в спірній квартирі, а тому відмовлено у приватизації спірної квартири. 11 грудня 2023 року [PERSON] звернувся до Бучанського міського голови, в якому просив надати дозвіл на зміну договору найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] на іншого члена сім`ї - внука [PERSON] . Згідно листа Бучанської міської ради №12.1-09/257 від 15.01.2024, адресованого [PERSON] , останньому роз`яснено, що враховуючи свідоцтва про смерть [PERSON] та [PERSON] , членами сім`ї наймача за рішенням суду можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають або проживали разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Бучанської міської ради від 01.06.2023 №46, [PERSON] за період з 01.01.1992 р. по 01.04.2007 р. за адресою: [ADDRESS] , участі у приватизації житла не приймав. 30 травня 2022 року за замовленням [PERSON] Комунальним підприємством «Бучанський сервіс-центр документ» виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , згідно якого загальна площа квартири 46,3 кв.м., житлова площа 30,2 кв.м. На підтвердження користування квартирою [ADDRESS] , позивачем [PERSON] надано: копію Договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком за адресою [ADDRESS] , від 01.06.2020, з додатками, згідно додатку 1 до якого користувачем квартири [ADDRESS] зазначено [PERSON] ; копії квитанцій та платіжних інструкцій щодо оплати за комунальні послуги. Згідно відповідей на адвокатські запити Яцюк Н.М. , наданих КП «Бучасервіс» Бучанської міської ради від 20.11.2023 №3268/2, Бучанською міською радою №12.1-09/3892 від 16.10.2023, багатоквартирний будинок [ADDRESS] , знаходиться в управлінні КП «Бучасервіс»; багатоквартирний будинок [ADDRESS] , прийнято в комунальну власність смт. Буча згідно рішення Ірпінської міської ради від 25 лютого 1999 року на 7 сесії двадцять третього скликання; на підставі Ордеру на квартиру [ADDRESS] основним квартиронаймачем є - [PERSON] , особовий рахунок, за яким рахується борг в сумі 11097, 61 грн на 01.11.2023 відкритий на ім`я [PERSON] на підставі реєстрації місця проживання; договір найму квартири [ADDRESS] не укладався, також зазначено, що [PERSON] до виконавчих органів Бучанської міської ради не звертався щодо визнання його головним квартиронаймачем. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово- будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (стаття 61 ЖК України). Згідно ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. За змістом статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18). 07 липня 1964 року [PERSON] міським відділом комунального господарства видано Єдиний ордер №632 на вселення в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , на сім`ю із трьох осіб: [PERSON] голова сім`ї, [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька. Після смерті квартиронаймача [PERSON] , який помер [INFO] , члени його сім`ї - дружина [PERSON] та донька [PERSON] продовжили проживати у вказаній квартирі, однак не зверталися з вимогами про визнання їх наймачами за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, який помер. Позивач [PERSON] народився [INFO] у [PERSON] та заселився у спірну квартиру на законних підставах як малолітня дитина члена сім`ї наймача. Позивач [PERSON] зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] - з 02 квітня 1988 року. [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] померла [INFO] . Згідно ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним поговором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до ч. 2 ст. 106 ЖК України, у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Таким чином, ч. ч. 1, 2 ст. 6 ЖК України прямо передбачено такий спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів як визнання особи наймачем житлового приміщення замість померлого наймача, який був членом його сім`ї. Згідно з вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оскільки позивач [PERSON] вселився до спірної квартири на законних підставах як малолітня дитина члена сім`ї наймача, з моменту народження постійно проживає у спірній квартирі, а відтак суд дійшов висновку, що вимога [PERSON] про визнання його основним квартиронаймачем замість померлого наймача, підлягає задоволенню. Також, відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.3 ст.9 Житлового кодексу України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймає уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Згідно зі статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. У рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), аналізуючи відповідність мотивування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Аналіз вищевикладених норм права свідчить про те, що встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві та є вичерпним. До них належить відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17. Враховуючи, що судом задоволено вимогу позивача про визнання його основним квартиронаймачем, суд вважає правильним скасувати рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 88 від 28.02.2023 року про відмову у передачі у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] як таке, що є передчасним, винесене без урахування всіх обставин та порушує законні інтереси позивача. Разом з тим, вимога про зобов`язання відповідача здійснити передачу [PERSON] спірної квартири в порядку приватизації не підлягає задоволенню, так як є передчасною, оскільки прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідача. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення. Таким чином, якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача. Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22). Враховуючи викладене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial