Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Представник позивача директор юридичної особи О.І. Мостовенко в інтересах позивача 22.02.2024 засобами поштового листування звернувся до суду з зазначеним позовом, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 23.02.2021 №523108 у сумі 45 480,38 гривень. За змістом позовної заяви 23.02.2021 між позичальником [PERSON] та ТОВ «Слон кредит» (кредитодавець) укладений договір про надання споживчого кредиту №523108, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 18 750,00 гривень, а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 23.02.2023 та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених умовами договору кредиту. Пунктом 1.5 договору кредиту передбачено, що відсоткова ставка за договором є фіксованою, а розмір відсоткової ставки за кредитом залежить від періоду її встановлення та складає: - за перший день користування кредитом (включно) - 25% в день (9125% річних); - за усі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту - 85% річних. Відповідно до п. 3.1. договору нарахування процентів за договором здійснюється в межах строку надання кредиту, визначеного в п. 1.4 договору, на залишок заборгованості за кредитом, що вказаний в графіку платежів, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, передбачені договором. Пунктом 3.2. договору кредиту встановлено, що нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. Як стверджує сторона позивача, товариство належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору кредиту. 26 листопада 2021 року між ТОВ «Слон кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №26-11/2021, відповідно до якого ТОВ «Слон кредит» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами кредиту у т.ч. за договором про надання споживчого кредиту № 523108 від 23.02.2021, що укладений між ТОВ «Слон кредит» та позичальником, яким є [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-03/2023 від 10.01.2023, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту № 523108 від 23.02.2021, що укладений між ТОВ «Слон кредит» та відповідачем. Разом з цим, в порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 08.02.2024 загальний розмір заборгованості відповідно до розрахунку заборгованості, становить 45 480,38 гривень, з яких: - заборгованість за тілом кредиту - 17 995,34 гривень; - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 25 641,14 гривень; - заборгованість за нарахованими відсотками згідно з договором кредиту - 1 843,90 гривень. Враховуючи наведене, неможливість позасудового врегулювання спору, із посиланням на норми ст.512, 514, 516, 525, 598, 599, 610, 615, 625, 1050 ЦК України, представник позивача просить задовольнити позов у визначений спосіб. Згідно з ч.7 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється. Так, відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 10.05.2022 №29/09-22 змінено територіальну підсудність судових справ Оріхівського районного суду Запорізької області у зв`язку із неможливістю здійснення правосуддя під час воєнного стану до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою судді від 06.03.2024 прийнято позовну заяву до провадження судді та відкрито провадження у справі. Постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою відповідачу визначено строк на подання відзиву та роз`яснено, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі його ненадання у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача в судове засідання не з`явився, за змістом позовної заяви та наявного клопотання, скерованого 23.08.2024, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України, просить розглядати справу без участі сторони позивача, підтримує заявлені позовні вимоги, не заперечує проти винесення заочного рішення за наявності відповідних законодавчих підстав. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово та належним чином, викликався до суду шляхом надіслання судової повістки за адресою реєстрації особи, підтвердженою на запит суду, та шляхом виклику засобами мобільного зв`язку, за відсутності інших контактних даних для повідомлення особи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заяв та клопотань до матеріалів справи відповідачем не подано, про причини своєї неявки він суд в належний спосіб не повідомив, заяв по суті справи (відзиву) не подавав, проте це є правом відповідача відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. За приписами ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що 23.02.2021 між ТОВ «Слон кредит», яке є фінансовою установою та має ліцензію на надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №523108. Згідно з розділом 1 кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 18 750,00 гривень, тип кредиту - кредит, строк кредиту 730 днів, з кінцевим терміном повернення 23.02.2023 (включно). Детальні терміни повернення кредиту визначені в графіку платежів, що є додатком № 1 до цього договору. Тип процентної ставки фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від періоду її встановлення та становить: - за перший день користування кредитом (включно) - 25 % в день (9125% річних); - за усі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту - 85% річних. Відповідно до п. 1.6 договору мета отримання кредиту - споживчі потреби. Згідно з пунктами 1.7 кредитного договору орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає 126,70% річних. Відповідно до п. 1.8 договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає 39 190,84 гривень. Згідно з пунктами 1.12 кредитного договору після укладання цього договору, товариство з використанням даних споживача, зазначених в цьому договорі створює споживачу особистий кабінет в своїй інформаційно-телекомунікаційній системі, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт. Споживач після ідентифікації (правильного введення одноразового ідентифікатора надісланого на номер телефону споживача) може ввійти до особистого кабінету та ознайомитися з копіями документів, що пов`язані з наданням та обслуговуванням кредиту (в т.ч. сумою заборгованості за кредитом, строки погашення, новий графік платежів, інше). Відповідно до п.2.1. договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача в АТ «Таскомбанк» та/або за реквізитами платіжної картки, дані яких споживач надав товариству у будь-який спосіб; - у розмірі 3 750,00 гривень на користь товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом відповідно до п. 3.5. договору. За змістом п. 2.2. договору сума кредиту перераховується товариством протягом трьох робочих днів з моменту укладення цього договору. Згідно з п.2.5 кредитного договору кредит вважається погашеним в день отримання товариством коштів в погашення заборгованості за кредитом. Згідно з п.3.1. договору нарахування процентів за договором здійснюється в межах строку надання кредиту, визначеного в п. 1.4 договору, на залишок заборгованості за кредитом, що вказаний в графіку платежів, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, передбачені договором. Крім того, як встановлено судом відповідно до п.5.1 договору сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно графіка платежів. Договір засвідчений підписами сторін правочину, із скріпленням печатки вказаної юридичної особи, відповідно, [PERSON] погодився з умовами договору, умови якого доведені до позичальника в повному обсязі. Разом з цим, відповідач за змістом заяви-приєднання від 23.02.2021, підтвердив, що ознайомився на веб-сайті позивача з умовами публічної пропозиції ТОВ «Слон кредит» на укладання договору та приєднується до умов публічної пропозиції в повному обсязі. В Додатку № 1 до договору визначено графік платежів, сума кредиту та сума нарахованих процентів, що доведений до відома позичальника. Разом з цим, як видно з паспорту споживчого кредиту, наведені умови тотожні змісту договору про надання споживчого кредиту. На виконання умов договору ТОВ «Слон кредит» перерахувало на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі, обумовленій договором, що підтверджується платіжним дорученням № 4630 від 23.02.2021, яке наявне у додатках до позовної заяви. Відповідно, ТОВ «Слон кредит» виконало свої договірні зобов`язання перед відповідачем, надавши кредит шляхом перерахування суми кредиту на поточний рахунок позичальника, вказаний у договорі. Відповідач лише частково сплатив заборгованість за кредитним договором, що підтверджується розрахунками заборгованості, здійсненими станом на дату відступлення прав вимоги та 08.02.2024. Також судом встановлено, що 26.11.2021 (тобто, до закінчення строку кредитування відповідно до умов кредитного договору) між ТОВ «Слон кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 26-11/2021, відповідно до якого ТОВ «Слон кредит» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами кредиту. Зокрема, за договором про надання споживчого кредиту №523108 від 23.02.2021, що укладений між ТОВ «Слон кредит» та позичальником, яким є [PERSON] . Відповідно до реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 523108 від 23.02.2021 (в реєстрі №372): загальна сума заборгованості - 26 454,63 гривень, тіло кредиту - 17 995,34 гривень, проценти - 8 459,29 гривень. У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-03/2023 від 10.01.2023, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту №523108 від 23.02.2021, що укладений між ТОВ «Слон кредит» та позичальником. Так, відповідно до реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 523108 від 23.02.2021 (в реєстрі №27363). Одним із видів економічної діяльності ТОВ «Коллект Центр» є інші види кредитування (статут та виписка з реєстру). Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, у відносинах щодо позики, а саме, ст. 207, 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054, 1056-1 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). Зокрема, ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За нормою ч.2 ст.1050 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Так, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами та міра відповідальності кредитора поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У цій справі позивачем заявлено вимоги про погашення кредиту, а саме, прострочених тіла кредиту та відсотків, нарахованих на вказане тіло. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Із врахуванням норми ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, в разі порушення його прав, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості. Так, договір про надання споживчого кредиту № 523108 від 23.02.2021, додаток до нього та паспорт споживчого кредиту підписані споживачем, відповідно, умови, визначені в даних документах (складових договору) погоджені сторонами. З боку ТОВ «Слон кредит» зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконані в повному обсязі, як це знайшло підтвердження піж час розгляду справи. Відповідач частково здійснював сплату необхідних платежів відповідно до умов договору, проте із порушенням строків. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, із наданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що основна сума боргу за кредитним договором №523108 від 23.02.2021 становить 17 980,34 гривень (з первісного розрахунку, з урахуванням сплачених сум), станом на дату першого відступлення права вимоги 26.11.2021 зазначена сума тіла кредиту вказана у розрахунку на 15 гривень більше, становить 17 995,34 гривень, але в жодний спосіб не обґрунтована. Щодо розміру заборгованості за відсотками, суд виходить з такого. В межах строку кредитування саме до 23.02.2023 (включно) відповідач мав, зокрема, повертати ТОВ «Слон Кредит» кредит і сплачувати проценти за користування кредитними коштами. На виконання ч.4 ст.263 ЦПК України суд застосовує висновки, здійснені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, пр. 14-10цс18, відповідно до якої: поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання або зазначили інший строк. Відтак, у межах строку кредитування до 23.02.2023 відповідач мав, зокрема, повертати й тіло кредиту, і сплачувати проценти за користування кредитними коштами, адже сторони первісного правочину погодили порядок і строки повернення кредиту, інші істотні умови. Разом з цим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц (провадження N 14-680цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), тобто дана судова практика є сталою. Відтак, зі спливом строку кредитування (23.02.2023), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та інших платежів за цим договором припинилося. Суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь кредитодавця підлягала стягненню заборгованість за кредитним договором за період з 23.02.2021 (дата укладення кредитного договору) по 26.11.2021 сума відсотків, яка дорівнює 8 459,29 гривень, що зазначена як в первісному розрахунку, так і у реєстрі боржників від 26.11.2021. При цьому, стосовно відступлення права вимоги, суд виходить з таких нормативних положень. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1,2 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Главою 73 розділу І книги 5 ЦК України врегульовує положення, що стосуються договору факторингу. Так, згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1082 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові у справі відсутнє (щодо обох договорів), хоча на виконання умов договорів факторингу могло бути витребувано клієнтом. Разом з цим, виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Такі відомості стороною відповідача не надані. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові №6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц (провадження № 61-10349св18). Дослідивши умови договірів, укладених з метою відступлення прав вимоги первісного кредитора, суд встановив, що умовами договорів не передбачено право нараховувати відсотки на існуючу заборгованість відповідача. Відповідно, відсотки, що перевищують суму 8 459,29 гривень, визначену на підставі розрахунка, які просить стягнути позивач, є прямим порушенням норми ст.514 ЦК України і не підлягають стягненню. Враховуючи висновки суду, за результатами розгляду справи, ТОВ «Коллект Центр» дійсно набуло право вимоги саме на суму заборгованості, на яку мав право первісний кредитор (ТОВ «Слон кредит») станом на дату відступлення прав вимоги, тобто, на суму заборгованості за кредитним договором №523108 від 23.02.2021, яка складається з тіла кредиту у сумі 17 980,34 гривень, а також відсотків за користування кредитом у сумі 8 459,29 гривень, тобто, у загальній сумі 26 439,63 гривень. Нарахування інших складових заборгованості, зокрема, відсотків у сумі 1 843,90 гривень, окремо врахованих позивачем у складі заборгованості, не відповідає чинному законодавству, відповідно, у задоволенні позову в цій частині суд відмовляє. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються частково, із відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 1 760,30 гривень, пропорційно до розміру заборгованості, що підлягає стягненню. Щодо витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України). Так, до позовної заяви додано договір №02-01/2023 від 02.01.2023 про надання правової допомоги, прайс-лист з видами послуг та ціною роботи, платіжна інструкція від 09.02.2024 №413000008 про сплату за договором №02-01/2023 від 02.01.2023 у сумі 51 000 гривень, заявка про надання юридичної допомоги №322 від 07.02.2024, за змістом якої надання усної консультації - 3 000,00 гривень, складання позовної заяви - 10 000,00 гривень, витрачений час 7 годин, витяг з акта №2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024. Вже після надходження позовної заяви із клопотанням про поновлення строку на подання доказу стороною позивача подано й витяг з акта від 08.02.2024 із даними, відмінними від первісно наданого, враховуючи технічну помилку у даті укладення акта, за даними якого вартість 5 годин надання послуг вартує 13 000 гривень. Відповідно, позивачем заявлено до стягнення вартість понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 13 000,00 гривень. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з цим, при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Тотожні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. З урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку, що вказаними доказами підтверджується надання адвокатом професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі, проте суд вважає, що зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію розумності, обсягу наданої правничої допомоги, тривалості витраченого часу та складності справи, яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Суд враховує й ціну позову, й значення справи для сторін. При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу. Так, у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Враховуючи наведене, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, суд вважає, що вимога представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підлягає задоволенню частково у сумі 6 500,00 гривень. Вказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. В іншій частині у стягненні витрат суд відмовляє.

Outcome: partial