Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом, у якому просили стягнути з відповідача на їх користь 35000 євро, що на день подання позовної заяви за офіційним курсом НБУ становить 1570992 грн. 50 коп., моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Мотивували свої позовні вимоги тим, що вони були зареєстровані та до 2014 року проживали у [ADDRESS] . Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Оскільки військові Російської Федерації почали обстрілювати м. Гірське та здійснювати окупацію територій України, вони були змушені тікати і покинути місце проживання, де в тому числі залишились правовстановлюючі документи. Протягом семи років вони перебували у статусі внутрішньо переміщених осіб та з 2014 року по 2021 рік проживали у м. Одеса в чужих квартирах. У 2021 році за станом здоров`я вони повернулись у м. Гірське Луганської обл., однак проживати у місті не змогли, оскільки поряд велись бойові дії. У зв`язку з наведеним вони переїхали до м. Лисичанськ Луганської області, де 22 липня 2021 року придбали 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку, які розташовані за адресою [ADDRESS] . Згодом військові Російської Федерації та підконтрольні їй озброєні терористичні угрупування «ЛНР» постійно здійснювали обстріли м. Лисичанськ, в тому числі по об`єктах цивільної інфраструктури і чинили терор населення. У зв`язку із цим, вони були змушені залишити помешкання та виїхати до м. Львів, де зараз зареєстровані як внутрішньо переміщені особи та проживають у модульному містечку, що розташоване у [ADDRESS] перебувають в окупації та їх віднесено до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Після евакуації з м. Лисичанськ Луганської обл., статус належного на праві приватної власності майна їм невідоме, оскільки знайомих чи родичів на вказаних територіях у них немає. Зазначають, що внаслідок збройної агресії їх позбавлено права на вільне користування та розпорядження майном, що завдає моральної шкоди. Окрім цього, внаслідок артилерійських обстрілів вони зазнали триваючих душевних страждань, викликаних позбавленням звичного ритму життя, налагодженого побуту, необхідністю пристосовуватись до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу та погіршенням загального самопочуття і здоров`я. Враховуючи множинний характер грубих порушень їх конституційних прав, спричинення їм негативних наслідків матеріального та немайнового характеру, тривалості, необхідності вжиття ними додаткових заходів для організації свого життя, заподіяння душевних страждань, виходячи із засад розумності і справедливості, моральну шкоду, завдану відповідачем, оцінюють в розмірі користь 35000 євро, що на день подання позову за офіційним курсом НБУ становить 1570992 грн. 50 коп. З огляду на вказане, просили позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 19 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 18 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача Російсьої Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті суду, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд такої у його відсутності не подав. У встановлений законом строк представник відповідача не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин. В судовому засіданні 02 грудня 2024 року позивачі [PERSON] \~та [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та надали пояснення аналогічні викладеним письмово. Просили позов задовольнити. Крім цього, вказали, що не заперечують щодо ухвалення заочного рішення. Зі згоди позивачів суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачів, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 23 липня 1998 року Золотівським ВМ Первомайськ МВ УМВС України в Луганськ, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 10 квітня 2008 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а з 14 січня 2011 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 29 жовтня 1996 року Золотівським ВМ Первомайського МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] , [INFO] , з 10 квітня 2008 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] , а з 14 січня 2011 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Довідками № 1321-7001049502 від 28 квітня 2022 року та № 1321-7001266810 від 07 червня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб стверджується, що позивачі [PERSON] і [PERSON] фактично проживають за адресою [ADDRESS] . З довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 237048 від 20 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання. Як вбачається з свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 23 лютого 1998 року Виконавчим комітетом Гірської міської ради м. Первомайськ Луганської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23 лютого 1998 року, актовий запис № 12. З договору купівлі-продажу 1/2 (частини) житлового будинку, посвідченого 22 липня 2021 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Дергільовою Н.М., [PERSON] придбав 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . У відповідності до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 22 липня 2021 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Дергільовою Н.М., [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,0474 га, кадастровий номер 4411800000:38:002:0097, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою [ADDRESS] . Як вбачається із витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 267056239, № 267057855 від 22 липня 2021 року, вищезгадані 1/2 частини будинковолодіння [ADDRESS] , та земельна ділянка, на якій таке розташоване, належать на праві приватної власності [PERSON] . Вказане майно придбано подружжям [PERSON] та [PERSON] під час перебування в шлюбі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Зі змісту п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування немайнової шкоди. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 2 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Загальновідомим є той факт, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24.02.2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення на території України з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Дана обставина не підлягає доказуванню згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з початку вторгнення Російської Федерації до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974. За приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Лисичанська міська територіальна громада та Гірська міська територіальна громада входять до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії та переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України. Місцем реєстрації позивачів є [ADDRESS] , що підтверджується вказаними вище доказами. Крім цього, за позивачем [PERSON] зареєстровано нерухоме майно, яке розташоване за адресою [ADDRESS] . Сам факт збройної агресії Російської Федерації проти України є причиною виникнення ситуації, за якої [PERSON] та [PERSON] понесли моральну шкоду і змушені відстоювати порушені відповідачем права в судовому порядку. Здійснивши збройну агресію відносно України, Російська Федерація порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя і здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Згідно ч.2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. У даній справі позивачі звернулись в суд з позовом до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їм внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом, оскільки Російська Федерація вийшла за межі суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, тому що будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, і суди України, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни. Таким чином, Російська Федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на Російську Федерацію судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167 цс 20). Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. При вирішенні вимог позивачів, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Судом встановлено, що в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, проживаючи в зоні проведення бойових дій до моменту евакуації з Луганської області, [PERSON] та [PERSON] реально сприймали загрозу життю, у зв`язку з чим зазнали моральних страждань. Також позивачам завдано моральну шкоду у зв`язку із втратою звичайного ритму життя, погіршенні емоційного, психологічного стану. Окрім наведеного, завдана моральна шкода відповідачів полягає у порушенні можливості користуватись та вільно розпоряджатись належним їм майном, яке на даний час знаходиться на підконтрольній Російською Федерацією території України. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачами доведено, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України вони відчувають душевні страждання, що не дають їм можливості проживати повноцінним життям, яким вони проживали до збройної агресії. Водночас, позивачами не наведено підстав для задоволення позовних вимог у валюті євро, оскільки за ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а за ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Крім цього, моральна шкода завдана окремо кожному з позивачів, а тому така підлягає стягненню з відповідача в рівних частках на користь [PERSON] та [PERSON] . Отже, враховуючи доведений характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, виходячи із засад розумності, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачам моральну шкоду у розмірі 785496 грн. 25 коп. кожному. З огляду на вказане, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а тому з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь [PERSON] та [PERSON] слід стягнути по 785496 грн. 25 коп. моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Зважаючи на те, що позивачі згідно приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду цим позовом, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140 грн.

Outcome: partial