Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

15 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Одеської міської ради та Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва власником земельної ділянки, у якій позивач просить визнати за позивачем [PERSON] право власності на об`єкт нерухомості, а саме: житловий будинок [ADDRESS] , приміщення веранди і вимощення споруди №1. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради та Управління Державного архітектурноконтролю Одеської міської ради про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва власником земельної ділянки залишено без руху, та надано позивачеві 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення усіх зазначених недоліків. 01 грудня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 07 грудня 2023 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачам 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 24 січня 2024 року. 28 грудня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від Управлення державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 03 січня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від Одеської міської ради надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 23 січня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 24 січня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання заяву від 23.01.2024 року повернуто, вирішено питання про прийняття відзивів, відкладено підготовчий розгляд справи на 13 лютого 2024 року, та пізніше відкладено на 05 березня 2024 року у зв`язку із оголошенням у місті Одесі та Одеській області сигналу «Повітряна тривога», що підтверджується довідкою. У підготовче засідання, призначене на 05 березня 2024 року з`явився представник ОМР та представник УДАБК ОМР. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 05 березня 2024 року закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду на 08 квітня 2024 року. Визнано явку позивача [PERSON] у наступне судове засідання обов`язковою. 08 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшли додаткові пояснення у справі, у яких позивач просить задовольни позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання, призначене на 08 квітня 2024 року з`явився позивач, представник ОМР та представник УДАБК ОМР. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення повернути без розгляду додаткові пояснення від 08 квітня 2024 року. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 13 травня 2024 року. 19 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшли додаткові пояснення у справі, у яких позивач просить задовольни позовні вимоги у повному обсязі. 13 травня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від УДАБК ОМР надійшли письмові пояснення. У судове засідання, призначене на 13 травня 2024 року з`явився позивач, представник ОМР та представник УДАБК ОМР. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення долучити до матеріалів справи пояснення від 19.04.2024 року. Ухвалою суду від 13 травня 2024 року прийнято рішення повернутися на стадію підготовчого провадження у справі. Залучено в якості третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Підготовче засідання у справі призначено на 25 червня 2024 року. 18 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про долучення доказів, у якій заявник просив долучити до матеріалів справи копію заяви до УДАБК ОМР та копію відповіді УДАБК ОМР. У підготовче засідання, призначене на 25 червня 2024 року з`явився позивач, представник ОМР та представник УДАБК ОМР, третя особа [PERSON] . Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 13 серпня 2024 року. 05 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про долучення доказів, у якому заявник просив копію опис вхідного пакету документів на отримання адміністративної послуги та копію Витягу з Реєстру будівельної діяльності. У підготовче засідання, призначене на 13 серпня 2024 року з`явився позивач, представник ОМР та представник УДАБК ОМР. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 13 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 01 жовтня 2024 року. У судове засідання, призначене на 01 жовтня 2024 року з`явився позивач, представник ОМР та представник УДАБК ОМР. У зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення третіх осіб про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення відкласти розгляд справи на 31 жовтня 2024 року. 21 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без участі. 21 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без участі. 21 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без участі. 31 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про долучення доказів, у якій заявник просив долучити до матеріалів справи повідомлення суміжних користувачів про відсутність претензій з питань землекористування та проведення робіт з реконструкції веранди. 31 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про долучення доказів, у якій заявник просив долучити до матеріалів справи довідку ФОП [PERSON] від 22.10.2024 року. Судове засідання, призначене на 31 жовтня 2024 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. у нарадчій кімнаті, що підтверджується довідкою та було відкладено на 11 листопада 2024 року. 11 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] , у якому він повідомив суд про те, що третя особа [PERSON] постійно проживає за кордоном з 1995-1996 року, точне місце перебування його не відоме. У судове засідання, призначене на 11 листопада 2024 року учасники справи не з`явилися. Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року з метою належного повідомлення третьої особи про дату, час та місце судового розгляду витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином України, [PERSON] за останні п`ять років на момент надання відповіді. Засідання по справі відкладено на 05 грудня 2024 року. 14 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь з ДПС України на виконання ухвали суду від 11 листопада 2024 року. У судове засідання, призначене на 05 грудня 2024 року з`явився позивач, представник ОМР та представник УДАБК ОМР. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. \~ \~ \~ \~08 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 1/10 частину житлового будинку [ADDRESS] та в цілому складається з одного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 95,00 кв.м., та надвірних споруд: сараїв літ. М, З, У, Ц, огорожі №1-12, мостіння І, ІІІ, розташованих на земельній ділянці площею 2\~210, кв.м. По заяві власника відчужується 1/10 часина житлового будинку з літ. «А»: житлове А2 веранда, 1-6 житлова, житловою площею 11,4 кв.м. \~ \~ \~ \~На підставі зазначеного договору, 05.05.2005 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/10 частку будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.05.2005 року №7212468. \~ \~ \~ \~У позовній заяві позивач вказує на те, що об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є дореволюційним об`єктом будівництва, а тому, існує необхідність у постійному ремонті. Зазначає про те, що у 2016-2017 роках експлуатація веранди була неможливою з огляду на її тонкі стіни, які постійно промерзали внаслідок чого утворювалася пліснява, через що позивач вимушено відремонтував веранду шляхом обкладення зовнішньої стіни додатковим слоєм ракушняку, проте, будь-які дозволи для проведення таких робіт не отримував, оскільки не вважав вказані роботи такими, що потребують окремого дозволу. Внаслідок будівельних робіт, загальна площа веранди збільшилася в межах на 4 кв.м. \~ \~ \~ \~Зі змісту технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 05.01.2005 року, площа приміщення а2 веранди складав 12,8 кв.м. \~ \~ \~ \~Зі змісту висновку ФОП [PERSON] від 10 лютого 2017 року №02-01 вбачається, що за технічними показниками житловий будинок [ADDRESS] є відокремленим, має окремий вихід і може бути виділений в натурі. \~ \~ \~ \~Згідно технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , що виготовлений ФОП [PERSON] 10.02.2017 року вбачається, що загальна площа веранди становить 16,9 кв.м. \~ \~ \~ \~15 лютого 2017 року на підставі технічного паспорту ФОП [PERSON] від 10.02.2017 року та висновку ФОП [PERSON] від 10 лютого 2017 року №02-01 за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 28,6 кв.м, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 липня 2017 року №91234809. \~ \~ \~ \~03 вересня 2019 року [INFO] винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, та за яким [PERSON] було спрямовано вимогу набути в установленому законом порядку право на виконання будівельних робіт та ввести реконструйований об`єкт до експлуатації за даною адресою або привести самочинно реконструйований об`єкт у відповідність до договору дарування від 08.04.2005 року №2-1299 в термін до 03.11.2019 року. \~ \~ \~ \~У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, в якому просив визнати протиправним і скасувати припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 03.09.2019. Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 23.03.2020 у справі №420/7114/19, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2020, позов задовольнив. \~ \~ \~ \~Постановою КАС ВС від 26.09.2023 року у справі №420/7114/19, касаційну скаргу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради задоволено частково, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №420/7114/19, справу № 420/7114/19 направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду. \~ \~ \~ \~Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 року у справі №420/7114/19, позовну заяву [PERSON] до УДАБК ОМР про визнання протиправним і скасування припису залишено без задоволення. Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148). Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України). Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: - чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; - чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; - чи є законною відмова у такому прийнятті; - чи є порушення будівельних норм та істотних правил. На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). \~ \~ \~ \~Рішенням Одеської міської ради від 14 грудня 2017 року №2835-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером 5110137500:50:014:0021, площею 0,0242 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та передано вказану земельну ділянку у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. \~ \~ \~ \~16 січня 2018 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.01.2018 року №111037673. \~ \~ \~ \~Відповідно до копії довідки, що видана ФОП [PERSON] 22.10.2024 року №11, житловий будинок [ADDRESS] , дійсно розташований на земельній ділянці площею 0,0242 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137500:50:014:0021, яка належить на праві приватної власності [PERSON] . Зазначена довідка підтверджує факт того, що реконструкція приміщення, проведена [PERSON] та внаслідок якого було змінено площу такого приміщення була проведена виключно в межах земельної ділянки, що належить йому на праві власності. \~ \~ \~ \~Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.06.2017 року, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137500:50:014:0021 за своїм цільовим призначенням є земельною ділянкою житлової та громадської забудови, та за видом використання земельної ділянки призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). \~ \~ \~ \~Тобто, будівельні роботи, пов`язані із реконструкцією об`єкта нерухомого майна були проведені позивачем на земельній ділянці, що належить йому на праві приватної власності та яка має відповідне для того цільове призначення. Також, в ході судового розгляду, судом було залучено в якості третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з огляду на те, що об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності та об`єкт нерухомого майна, що належить [PERSON] межують, а тому, рішення по справі могло б вплинути на їх права та інтереси. \~ \~ \~ \~Проте, будь-які заяви та клопотання, у яких би суд було повідомлено про те, що визнання за позивачем права власності на самочинно реконструйований об`єкт буде порушувати їх права до суду не надходило. \~ \~ \~ \~23 липня 2024 року [PERSON] звернувся до УДАБК ОМР із заявою про внесення до Реєстру будівельної діяльності інформації, зазначеної в декларації про готовність до експлуатації індивідуальних (садибних) житлових будинків, судових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) не належить до об`єктів з невизначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт. \~ \~ \~ \~Згідно Витягу з реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 24.07.2024 року, [PERSON] відмовлено у реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта та роз`яснено [PERSON] необхідності звернутися до суду задля визнання за ним права власності на самочинно збудований об`єкт. \~ \~ \~ \~Відповідно до пункту 17 Положення замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних та дозвільних процедур у будівництві до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації щодо самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку. Отже, з урахуванням положень статей 1, 2, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» пунктів 10-12, 17 Положення, самочинно збудоване нерухоме майно, право власності на яке визнано за рішенням суду, повинно бути прийнято в експлуатацію за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. При цьому законодавець зобов`язав замовника (власника самочинно збудованого майна) направити до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації щодо самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду. Зазначена позиція викладена у постанові КЦС ВС від 07.12.2022 у справі № 726/700/20. Суд також звертає увагу на те, що будь-які докази, які б підтверджували факт того, що під час будівництва відбулося порушення санітарних чи екологічних норм. У відзиві на позовну заяву Одеська міська рада посилається на те, що на момент звернення до суду порушення його прав має об`єктивно існувати, а обраних позивачем спосіб захисту має бути ефективним. З приводу цього, суд зазначає про те, що згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суб`єктивне цивільне право є мірою можливої поведінки у правовідносинах, в яких існує уповноважена і зобов`язана сторона. Суб`єктивні права встановлюються правовими нормами, їх особливістю є здатність вимагати від зобов`язаної сторони певної міри поведінки, у тому числі, з використанням примусу держави. Поняття охоронюваного законом інтересу в логічно-смисловому зв`язку з поняттям суб`єктивного права визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Безпосереднє згадування в нормах права інтересів особи як об`єкта правового захисту в певній мірі прирівнює їх до суб`єктивних прав. Тобто законні інтереси, які не опосередковані правовими нормами, можна розглядати як доправову категорію, у якій інтерес передує правам та обов`язкам, тобто виступає як «суб`єктивне право, що може виникнути у майбутньому». Розмежовуючи поняття прав та інтересів, Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначив, що і суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес є дозволами. Але перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом». Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення в межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки. Одним з таких законних інтересів є інтерес до правової визначеності у відносинах у суспільстві для знання та розуміння своїх прав й обов`язків, а також передбачуваності наслідків своїх дій чи бездіяльності. Якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особами. У судовому засіданні судом поставлено питання про те, якими будуть наслідки того, що [PERSON] належним чином не узаконить право власності на об`єкт самочинного будівництва. З приводу цього, представник УДАБК ОМР пояснила, що у разі, якщо позивач належним чином не узаконить об`єкт самочинного будівництва, то в подальшому, уповноважені на те органи зможуть звернутися до суду із позовом про скасування державної реєстрації права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна та/або із позовом про знесення об`єкта самочинного будівництва. Зазначене на думку суду створює невизначеність (неповне розуміння) щодо права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме, будинок [ADDRESS] з огляду на те, що хоча і право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна зареєстрований за ним у встановленому законом порядку, проте, уповноважений на те орган в будь-який момент може звернутися до суду із позовом про скасування державної реєстрації та/або знесення об`єкта самочинного будівництва можуть призвести до порушення права на мирне володіння своїм майном. Постанова Постанова ВП ВС від 05.02.2019 по справі № 9901/645/18 містить висновок про те, що законний (охоронюваний законом) інтерес виражається у можливостях суб`єкта права користуватися певним соціальним благом, не вимагаючи певних дій від інших осіб і лише за певних умов маючи можливість звертатися за захистом цього інтересу до суду з метою задоволення своїх потреб, які не суперечать суспільним. Для звернення до суду за захистом охоронюваного законом інтересу особа повинна мати легітимні очікування вчинення стосовно неї певних дій з боку іншого суб`єкта відповідно до заснованого на законі дозволу. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанова КЦС ВС від 18.06.2024 року у справі №758/113/23). У позовній заяві позивач чітко ідентифікував соціальне благо, користування яким внаслідок дій/бездіяльності відповідачів може бути обмежено. Крім того, в процесі розгляду справи встановлено наявність легітимних очікувань певних дій (звернення до суду із позовом про скасування державної реєстрації права власності та/або знесення об`єкту самочинного будівництва), а тому, у суду наявні підстави стверджувати про те, що у позивача у справі є охоронюваний законом інтерес. Тому, враховуючи факт наявності у позивача у справі законного інтересу, беручи до уваги те, що відповідачі у будь-який момент можуть вжити заходів для обмеження певного соціального блага позивача (скасування державної реєстрації та/або знесення об`єкта самочинного будівництва, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. На підставі зазначеного,

Outcome: approved