Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

03 квітня 2024 року [PERSON] (надалі - позивач-1), як законний представник неповнолітнього сина - [PERSON] в його інтересах та [PERSON] (надалі - позивач-2) звернулися до суду з цим позовом. В обґрунтування позову зазначають, що 04 листопада 2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу має двох дітей: повнолітню [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . З 2014 року позивачі стали проживати в будинку матері [PERSON] - [PERSON] (надалі - відповідача), розташованому за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрував дітей в цьому будинку. Домоволодіння складається із: житлового будинку-А, загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м., господарських споруд: літньої кухні - Б, сараю - В, вбиральні - Г, колодязя - № 1, огорожі - № 2, 4, воріт - № 3, замощення - № 5-6. [PERSON] указує, що через зловживання [PERSON] спиртними напоями 10 грудня 2022 року вона вимушена була винайняти житло по [ADDRESS] та забрати до себе обох дітей. Спільно нажиті речі залишилися в будинку. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті позивачі намагалися повернутися в житловий будинок, але виявили, що [PERSON] не сплачував комунальні платежі, а відповідач припинила подачу електроенергії та газу. Позивач-1 указує, що ставлення відповідача до неї після смерті [PERSON] змінилося, оскільки [PERSON] не бажає, щоб в її будинку були зареєстровані та проживали діти позивача-1 - її онуки. Позивач-1 з цим не згодна, оскільки [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку, проживали в ньому, і позивач-1 приймала участь в поточних ремонтах цього будинку. Вказує, що за спільні кошти з [PERSON] вони відновили фасад будинку, провели поточний ремонт всередині будинку, поміняли шпалери. Позивач-1 також приймала участь в заміні дерев`яних вікон на металопластикові. [PERSON] для цього взяв субсидію в Новомосковському відділі соціального забезпечення і вона разом з ним виплачувала борги, тим самим будинок за спільний кошт позивача-1 та її чоловіка зазнав поліпшень і став дорожчим в ціні. Оскільки мирним шляхом вирішити питання користування житловим будинком не виходить, позивачі вимушені звернутися до суду з позовом та вважають позовні вимоги про встановлення (сервітуту), права користування чужим нерухомим майном - житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] , для задоволення житлових потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом, обґрунтованими та законними. В правове обґрунтування позову послалися на ч. 1 ст. 401, ч. 1, 3 ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 156 ЖК України. Постановленою суддею ухвалою від 26 квітня 2024 року відкрите провадження у цивільній справі, призначене підготовче засідання. Справу постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження з огляду на предмет розгляду справи та значення справи для сторін. Постановленою судом ухвалою від 06 серпня 2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 23 жовтня 2024 року судом роз`яснено обов`язок доказування, право надати докази на підтвердження обставин, на які відповідач посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, право відповідача на звернення до відповідних органів за отриманням вторинної безоплатної правової допомоги. Постановленими судом ухвалами до відповідача, внаслідок невиконання нею розпоряджень головуючого щодо недопустимості порушення порядку проведення судового засіданняпід час вступних промов позивачів, проголошення відповідачем без дозволу головуючого реплік, які, окрім інших висловів містять образи та нецензурні вислови на адресу позивача-1, позивача-2 застосовано заходи процесуального примусу у виді попередження та, після повторного невиконання розпоряджень головуючого - видалення із зали суду на час вступних промов позивачів. Витребувано докази у порядку, передбаченому ч. 7 ст. 81 ЦПК України, з урахуванням положень ч. 2 ст. 13 ЦПК України з огляду на предмет позову, для захисту прав неповнолітнього. В судовому засіданні представник позивачів та позивачі позов підтримали та просили його задовольнити. Представник позивачів указав, що всі мирні спроби встановити порядок користування житловим приміщенням не досягли результату, відповідач у категоричній формі відмовилася надавати можливість проживати у житловому будинку, не дозволяє заходити до нього, влаштовує сварки. зазначив, що іншого житла у власності позивачі та неповнолітня дитина не мають. Позивач-1 у судовому засіданні пояснила, що її діти не мають житла у власності, відповідач не дозволяє користуватися житловим приміщенням, у якому проживають діти. Позивач-2 у судовому засіданні пояснила, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , вона та її брат [PERSON] провели дитинство та бажають повернутися до будинку. Однак, унаслідок відсутності газо, водо та електропостачання в будинку не можливо проживати. Крім того, відповідач не пускає її та брата у будинок, влаштовує сварки, коли вони намагаються зайти, застосовує фізичну силу. Відповідач у судовому засіданні 23 жовтня 2024 року наголосила, що відзив у письмовому виді подавати не буде. Пояснила, що не дозволяє [PERSON] та [PERSON] користуватися будинком через їх поведінку, неповагу до неї, вживання позивачем-1 алкогольних напоїв та відсутність підстав для проживання. Визнала, що позивачі та [PERSON] проживали у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] за життя [PERSON] . Наголосила на тому, щопроживаючи у будинку позивачі не платили за комунальні послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку вона сплачує зі своєї пенсії. Зазначила, що позивач-1 залишила [PERSON] під її нагляд, не бажаючи доглядати за ним, та не приходила, навіть коли той помирав. Указала, що позивач-1 не робила ремонт у будинку. Пояснила, що вона доглядала за неповнолітнім [PERSON] , коли той знаходився у лікарні, турбувалася про нього, однак [PERSON] не поважає її, використовує нецензурну лексику до неї. Будинок залишився їй від батьків. Зазначила, що вона проживає зі своїм братом, який є інвалідом, за адресою: [ADDRESS] , та не вважає за необхідне, щоб її позбавляли житла. Вказала, що вчинить протиправні дії щодо майна. Зазначила, що позивачі мають ключі від будинку за адресою: [ADDRESS] , а вона доступу до житлового приміщення не має. Вона відвідує подвір`я будинку, годує собаку, має ключі. Щодо права власності на іншу частину будинку зазначила, що будинок належав її батькам та право на спадщину має її брат. В судове засідання 02 грудня 2024 року відповідач не з`явилася, заяв, клопотань не надавала. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена належними чином. Її неявка не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами з урахуванням наданих нею пояснень. Від представника третьої особи надійшла заява, згідно з якою представник просила розглянути справу у її відсутність та при прийнятті рішення врахувати права та інтереси дитини. Суд, дослідивши доводи, викладені у позовній заяві, заслухавши пояснення представника позивачів, позивачів, відповідача, перевіривши їх матеріалами справи, висновує таке. Матеріалами справи підтверджено, що 04 листопада 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що видане свідоцтво серії [NUMBER] , копію якого надано суду /а.с.10/. З наданої позивачами копії паспорту громадянина України [PERSON] вбачається, що останній з 20 червня 2008 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.11/. З копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 21 січня 2018 року вбачається, що з 06 лютого 1996 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.9/. [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] , про що видано, в тому числі, повторне свідоцтво про народження серії [NUMBER] , копію якого надано суду /а.с.13/. З наданої позивачами у копіях паспорту громадянки України [PERSON] та довідки про реєстрацію місця проживання № 652 від 12 лютого 2020 року вбачається, що з 17 вересня 2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.14, 15/. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , про що видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , копію якого надано суду /а.с.17/. З наданої позивачами у копіях паспорту громадянина України [PERSON] та довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що з 14 липня 2017 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.18, 19/. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить надана позивачами копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.12/. Сторонами у судовому засіданні визнано, що [PERSON] є сином [PERSON] . Також судом установлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить частки у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 51.4, житловою площею (кв.м): 24.6, матеріали стін: саман об. цеглою. Опис: житловий будинок - А, з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня - Б, сарай - В, вбиральня - Г, колодязь - № 1, огорожа - № 2,4, ворота - № 3, замощення - № 5-6. Підставою виникнення права власності вказано: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттямзапису:розділу),індексний номер: 39234681 від 17 січня 2018 року, приватний нотаріус Шевченко Олександр Михайлович, Новомосковський районний нотаріальний округ, Дніпропетровська область. Документом, поданим для реєстрації: свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: р. № 59, виданий 17 січня 2018 року, видавник: Приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О. М. Про вказаний факт свідчить надана позивачами у копії інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праввласності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - житлового будинку, № 371353272 від 26 березня 2024 року /а.с.21-22/. Також довідка не містить відомостей про реєстрацію права власності за будь-якою іншою особою на частку будинку. З дослідженої судом інвентарної справи житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вбачається, окрім іншого, що з 07 грудня 1979 року та станом на 29 грудня 2012 року власником будинку була [PERSON] /а.і.с.28, 40/, яка померла [INFO] /37/. Також з даних Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено, що заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2023 року позов Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» задоволено повністю. В тому числі, стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» вартість необлікованої електричної енергії, що виникла внаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії в сумі 9 196 гривень 15 копійок. Рішенням суду встановлено, що 30 жовтня 2022 року, під час технічної перевірки стану електричних приладів обліку і електроустановок представниками АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» у відповідача за адресою: будинок [ADDRESS] , згідно з підпунктом 6 пункту 8.4.2 ПРРЕЕ виявлено розкрадання електричної енергії, а саме: «самовільне підключення електропроводки до електричної мережі АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з порушенням схеми обліку. Вирішуючи спір по суті, суд ураховує таке. Так, пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статей 150, 155 СК України здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Згідно зі ст. 265 СК України баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу. З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини слідує, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бутивизнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 1 - 4, 5 - 6 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У спірних правовідносинах права [PERSON] та [PERSON] , як користувачів житлового приміщення захищені статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права відповідачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У цьому випадку спір виник між користувачами житла і власником житла з приводу користування вказаним житлом після того як сторони перестали бути членами сім`ї (у розумінні норм житлового законодавства). У законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Вирішуючи цей спір та оцінюючи баланс інтересів сторін, суд виходить з того, що, як установлено в судовому засіданні, позивач-1 не є співвласницею житлового будинку. В 2017 та 2018 році діти позивача-1 та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] набули право на користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] зі згоди власника - [PERSON] , як члени сім`ї [PERSON] , що був зареєстрований та проживав у спірному будинку. Відповідач фактично, при реєстрації [PERSON] та [PERSON] надала свою згоду на їх реєстрацію разом зі своїм сином. Інших угод при вселенні між сторонами не було. Судом установлено, що позивач припинила користуватися квартирою разом із дітьми через перешкоджання, спочатку, [PERSON] , а потім і відповідача в користуванні квартирою. Стосунки, що склалися між сторонами та які встановлені в судовому засіданні, заперечення відповідача в судовому засіданні, образи, які вона висловлювала, свідчать на користь висновку про вимушене залишення [PERSON] та [PERSON] свого місця постійного проживання і реєстрації. Фактично на час розгляду справи відповідачем створено умови, що перешкоджають неповнолітньому та позивачеві-2 вільно користуватися житловим приміщенням, домовленості про встановлення сервітуту та його умови сторони самостійно не дійшли, що визнається сторонами в судовому засіданні. При цьому, як досягнення [PERSON] повноліття так і смерть [PERSON] , в силу закону не припинили прав [PERSON] та [PERSON] користування житловим будинком з огляду на те, що фактичним одноосібним власником будинку як на час розгляду справи, так і на час надання згоди на користування є одна й та-ж особа - відповідач у справі. Враховуючи викладене, беручи до уваги надані суду докази суд вважає, що відповідач протиправно створює перешкоди [PERSON] та [PERSON] у праві користування житловим будинком, який є єдиним їх місцем проживання та пояснює це тим, що не визнає їх право користування житловим приміщенням після смерті [PERSON] . Приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини [PERSON] , суд вважає, що спосіб захисту обраний позивачами у виді встановлення житлового сервітуту, умовою якого є право користування буде відповідати інтересам позивача-2 та, в першу чергу, інтересам неповнолітнього [PERSON] , про які, в тому числі, повинна піклуватися і [PERSON] , як бабуся дитини. При цьому суд ураховує, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає та, враховуючи технічну характеристику житлового будинку, можливо встановити право користування [PERSON] та [PERSON] саме житловим будинком. При цьому суд не вбачає підстав для встановлення умов сервітуту в частині права користування щодо іншого нерухомого майна (господарських споруд), оскільки позивачі просять встановити саме житловий сервітут для задоволення житлових потреб, обґрунтовують це відсутністю іншого житла та проживання в будинку протягом тривалого часу до створення відповідачем перешкод, у той час, як встановлення сервітуту щодо іншого нерухомого майна фактично призведе до надмірного втручання у права власності відповідача. За таких обставин наявні підстави для часткового задоволення позову. При цьому, інші доводи та посилання сторін, як позивача (в частині здійснення ремонту, поліпшень нерухомого майна) так і відповідача (вживання алкоголю позивачем-1, висловлення образливих дій неповнолітнім та позивачем-2, прояви ними неповаги, створення саме позивачами заборгованості з комунальних послуг) не підтверджені жодними доказами, а тому не аналізуються та не приймаються судом до уваги. Також суд зазначає, що сама по собі реєстрація позивача-2 та [PERSON] у будинку не є підставою для їх права користування таким в силу ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволенні позову частково, позивачами при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір у сумі по 1 211,40 грн кожним, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню по 605,70 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial