Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку [ADDRESS] її особистою власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.07.2008 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого вона набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 150,4\~кв.м, сплативши визначену Заліщицьким районним комунальним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації вартість в сумі 151281,00 грн. 03.11.2009 року Заліщицьким районним комунальним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації прийнято рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок та внесено записи у книгу реєстрації. Власником житлового будинку у частці 1/1 є [PERSON] . В подальшому у період з 2009 року по 2014 рік [PERSON] здійснила реконструкцію вказаного будинку. Після завершення реконструкції у березні 2021 року [PERSON] звернулася до Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області із заявою про реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації. У березні 2021 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією прийнято Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації серії ТП № 161210615401. У розділі декларації «Інформація про об`єкт» вказується дата початку будівництва 2006 рік та дата закінчення будівництва 2014 рік. Рішенням державного реєстратора Дрозд С.П. від 17.05.2021 року зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 263,00 кв.м, власником якого є [PERSON] . 05.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 02.11.2021 року у справі № 597/1339/21 шлюб між сторонами розірвано. Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 29.07.2024 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено розглядати справу у порядку загального позовного провадження із викликом сторін. Відповідач відзив на позов до суду у строк, визначений ухвалою про відкриття провадження не подав. В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву, в якій заявлені вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Відповідач в жодне з призначених судових засідань не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Тому суд вважає, що слід згідно\~ст.280 ЦПК України\~проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до положень ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.07.2008 року № 1671 позивач набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа якого 150,4 кв.м. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24337382, виданого Заліщицьким районним комунальним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, 03.11.2009 року за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] . В позовній заяві позивач зазначає, що в період з 2009 року по 2014 рік вона здійснювала реконструкцію у вказаному будинку. В декларації про готовність об`єкта до експлуатації будівництво житлового будинку [ADDRESS] вказано, що початком будівництва є 2006 рік та закінченням будівництва - 2014 рік. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 263120599 вбачається, що 17.05.2021 року державний реєстратор Дрозд С.П. зареєструвала право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 263,00 кв.м. Підстава внесення запису: договір купівлі-продажу №1671 від 03.07.2008, декларація про готовність об`єкта до експлуатації номер ТП161210615401. При цьому, 05.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] у Товстенській селищній раді Заліщицького району Тернопільської області укладено шлюб. Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 02.11.2021 року у справі № 597/1339/21 шлюб між сторонами розірвано. Норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш які були одержані цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбанні майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Стаття 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Тобто той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Тому, враховуючи той факт, хоча і юридично реєстрація права власності на спірний житловий будинок була здійснена під час перебування у шлюбі, купівля вказаного житлового будинку відбулась до укладення шлюбу у 2008 році, усі реконструкції, які були проведені та внаслідок яких майно покращилось та збільшилось у вартості, також відбулись до укладення шлюбу, що підтверджується даними які містяться у декларації про готовність об`єкту до експлуатації. Суду не надано доказів придбання майна внаслідок спільної праці та (або) внесення коштів, одержаних внаслідок сумісної праці членів сім`ї, за наявності яких суд мав би підстави дійти висновку про право спільної сумісної власності членів сім`ї на спірний житловий будинок. Таким чином, позивач в 2008 році придбала та в період з 2009 року по 2014 рік провела реконструкцію житлового будинку, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем. Сам по собі факт реєстрації права власності на житловий будинок в 2021 році не є беззаперечними доказами набуття майна в шлюбі та (або) за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина перша ст.321 ЦК України визначає непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу положень ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проаналізувавши наведені норми чинного законодавства, дослідивши наявні у справі докази і встановивши, що вказаний житловий будинок придбаний та реконструйований позивачем до реєстрації шлюбу з відповідачем, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору сплаченого за подання позовної заяви .

Outcome: approved