Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача та третьої особи. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним. Позивач [PERSON] просить суд визнати Договір позики від 30 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] та нею, [PERSON] , про отримання позики строком до 29 грудня 2015 року в сумі 4 835 080,00 грн. - недійсним. В обґрунтуванні позову [PERSON] зазначає, що 21.04.2020 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Під час розгляду даної справи їй стало відомо, що 30.10.2015 року між нею та [PERSON] укладено нотаріальний договір про позику грошей, згідно умов якого вона нібито позичила у відповідача грошові кошти у розмірі 4 835 080 гривень зі строком їх повернення не пізніше 29.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Лозенко В.В. та зареєстрований в реєстрі №2498. Ознайомившись із наданою [PERSON] копією дубліката вищевказаного Договору позики було встановлено, що нею вказаний договір не підписувався та жодних коштів не отримувалось. Після ознайомлення із рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, стало зрозумілим, що їй необхідно обрати інший спосіб захисту, а саме звернутись із окремим позовом про визнання Договору позики недійсним. Таким чином, з огляду на те, що нею не підписувався Договір позики від 30.10.2015 року, про порушення своїх прав та інтересів вона дізналась після подання [PERSON] до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська позовної заяви про стягнення з неї грошових коштів за Договором позики від 30.10.2015 року. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача та третьої особи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Гапонець А.А. підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Кулик І.Я. позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити у задоволенні позовної заяви. В судове засідання Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. III. Процесуальні дії по справі. 19 листопада 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. 16 грудня 2021 року ухвалою суду здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 24 лютого 2022 року ухвалою суду заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову, задоволено. 25 травня 2022 року ухвалою суду клопотання адвоката Гапонець А.А., яка діє в інтересах позивача, [PERSON] «про витребування доказів», задоволено частково. Витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни завірену належним чином копію нотаріальної справи щодо посвідченого договору позики від 30 травня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2498, укладеного між [PERSON] до [PERSON] . В іншій частині клопотання залишено без задоволення. 05 грудня 2022 року ухвалою суду у задоволенні клопотання адвоката Гапонець А.А., яка діє в інтересах позивача, [PERSON] «про витребування доказів», відмовлено повністю. 07 лютого 2023 року ухвалою суду клопотання позивача [PERSON] «про витребування доказів», - задоволено. Витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни: - оригінал Договору про позику грошей від 30 жовтня 2015 року, реєстраційний № 2498, укладений між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , і [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , - оригінал нотаріально посвідченої заяви про підтвердження сімейного стану [PERSON] від 30 жовтня 2015 року, за реєстровим № 2497 - оригінал розписки [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за реєстровим № 2498. 11 травня 2023 року ухвалою суду клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Кулика Ігоря Яковича «про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору», задоволено. Провадження по цивільній справі №208/8109/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним», з підстав п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України - закрито. 31 серпня 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено. Ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 травня 2023 року - скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 20 вересня 2023 року ухвалою суду клопотання позивача [PERSON] про призначення судово-почеркознавчої експертизи, залишено без задоволення. 27 вересня 2023 року ухвалою суду заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Івченко Т.П. по цивільній справі № 208/8109/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним», задоволено. Відведено головуючого у справі суддю Івченко Тетяну Павлівну від розгляду цивільної справи за № 208/8109/21 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним. Передано справу до канцелярії Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області для визначення іншого судді відповідно до ст. 33 ЦПК України. 04 березня 2024 року ухвалою суду клопотання представника [PERSON] - Кулика Ігоря Яковича про призначення судово-почеркознавчої експертизи та витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Лозенко В.В. «про визнання договору позики не дійсним» - залишено без задоволення. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що 30 жовтня 2015 року між [PERSON] (Позикодавцем) та [PERSON] (Позичальником) укладено договір про позику грошей. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №2498 (Т.1, а.с.9, 164, 246). Згідно пункту 1 даного договору вбачається, що [PERSON] , позичила у [PERSON] , гроші в сумі 4 835 080 гривень 00 коп., із строком виплати боргу по 29 грудня 2015 року (Т.1, а.с.9, 164, 246). В матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви про підтвердження сімейного стану [PERSON] . Відповідно до якої вбачається, що [PERSON] станом на 30.10.2015 року в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває та є вдовою (Т.1, а.с.165, 249). Окрім цього, в матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , відповідно до якої вона надала згоду своєму чоловіку, [PERSON] на передачу у позику грошових коштів у сумі 4 835 080,00 грн. (а.с.Т.1, а.с.165). Даний факт підтверджується копією розписки від 30.10.2015 р. про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за р.№2498. Згідно тексту даної розписки цим підтверджується отримання [PERSON] , [INFO] , грошей у загальній сумі 4 835 080 гривень 00 коп., що отримані у позику від [PERSON] . Грошова сума передана в позику без сплати процентів за користування. [PERSON] зобов`язалась повернути цю позику [PERSON] до 29 грудня 2015 року (Т.1, а.с.166, 250). Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 23.05.2023 року та опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 23.05.2023 року вбачається, що на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 15 травня 2023 року №210/2243/23 про тимчасовий доступ до речей і документів було вилучено: заяву про підтвердження сімейного стану [PERSON] на 1 арк. - оригінал; розписка про отримання грошових коштів за договором позики на 1 арк. - оригінал; договір позики від 30.10.2015р. реєст. №2498 на 1 арк. - оригінал (Т.1, а.с. 247-250). 21 грудня 2020 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська по справі №203/1330/20 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми - задоволено частково. Стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] 7 048 334 грн. 40 коп. основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 595 931 грн. 35 коп. процентів за користування позикою, 14 183 344 грн. 80 коп. пені, 611 449 грн. 33 коп. трьох процентів річних від простроченої суми, а разом 25 439 059 гривень 88 коп.. До моменту виконання цього рішення на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5% в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті [PERSON] за правилами обчислення простих точних процентів. В іншій частині вимог - відмовлено (Т.2, а.с.60-63, 92-95). Згідно до встановлених фактичних даних та обставин викладених судом у судовому рішенні, суд встановив, що «…30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі з відома та згоди своєї дружини [PERSON] , позивач, передав у власність [PERSON] , відповідачу, під її власноручну розписку 4 835 080 гривень на умовах укладеного з нею відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498 (т. 2 а.с. 39-40, 42). За умовами цього договору, що обов`язкові для його сторін згідно з ст. 629 ЦК України, відповідач з підтвердженням одержання до підписання договору грошей у всій сумі, взяла на себе зобов`язання позичальника повернути цю позику строком до 29 грудня 2015 року з можливістю виконання частинами за окремою домовленістю сторін, що мала виконати згідно із ст.526 ЦК України. Своєчасність виконання зобов`язання за умовами пункту 8 цього договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. [PERSON] сплатила 50 000 гривень 22 квітня 2016 року і по 75 000 гривень 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю [PERSON] зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (т. 2 а.с. 105-107). Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представника позивача, тісно пов`язаних з наданими приватним нотаріусом копіями договору і боргової розписки, в їх сукупності з розписками позикодавця про прийняття виконання частинами, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов стійкого внутрішнього переконання відповідно до ст.545 ЦК України в істинності грошового боргу відповідача, яка порушила умову про строк виконання з частковим поверненням визначеної договором грошової суми, чим обґрунтовується це рішення згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України на балансі ймовірностей за практикою його тлумачення в § 43 рішення Європейського Суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (скарга №22750/02). Зокрема, відповідач не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці та в договорі про позику грошей, що зберігаються у справах приватного нотаріуса. На відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т.2 а.с.41)…» (Т.2, а.с.60-63, 92-95). У апеляційній скарзі [PERSON] від 12 січня 2021 року на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, [PERSON] зазначила наступне: «…30 жовтня 2015 року між [PERSON] (позикодавцем) та мною [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики, згідно умов якого я позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 4 835 080,00 грн., із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року. Тоді ж мною була підписана розписка про отримання вищевказаних грошових коштів із застереженням, що грошова сума передана мені в позику без сплати процентів за користування, із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року, у тій самій сумі грошей, яка була одержана в позику… ...Отже, враховуючи, що боргове зобов`язання повинно було бути виконане не пізніше 29 грудня 2015 року, борг мною частинами позивачу не повертався, а долучені позивачем розписки в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України не свідчать про вчинення мною дій про визнання боргу протягом строку позовної давності, то вважаю, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, оскільки повинен був відмовити у задоволенні позову, у зв`язку із спливом строку позовної давності, який розпочав свій перебіг з 30 грудня 2015 року і закінчився 30 грудня 2018 року.» (Т.3, а.с.168-171). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року по справі №203/1330/20 апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишено без змін (Т.2, а.с.64-67, 96-99). У касаційній скарзі [PERSON] від 17.05.2021 року на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21.04.2021 року, [PERSON] зазначила наступне: «…Так, 30 жовтня 2015 року між [PERSON] (позикодавцем) та мною [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики, згідно умов якого я позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 4 835 080,00 грн., із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року. …Про необхідність відмови у позові внаслідок спливу позовної давності, мною заявлялось, як в суді першої інстанції так і апеляційної інстанції. …Так, в день підписання договору позики мною була підписана розписка про отримання вищевказаних грошових коштів із застереженням, що грошова сума передана мені в позику без сплати процентів за користування, із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року, у тій самій сумі грошей, яка була одержана в позику.» (Т.3, а.с.172-176). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги [PERSON] на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] «про стягнення грошових коштів» касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, в частині стягнення інфляційних втрат та процентів змінено, зменшивши розмір інфляційних втрат - до 1 114 428 гривень 48 копійок, розмір процентів - до 177 771 гривні 98 копійок і розмір пені до 8 482 193 гривень 40 копійок з наведених у мотивувальній частині цієї постанови підстав. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, змінено в частині визначення того, що до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5 % в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті [PERSON] за правилами обчислення простих точних процентів. Викладено абзац третій резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в наступній редакції «до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотки річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті [PERSON] за правилами обчислення простих точних процентів» (Т.2 а.с.68-76, 100-108). В матеріалах справи також міститься технічний запис судового засідання від 27.07.2020р. у справі №203/1330/20. Згідно даного запису вбачається, що [PERSON] у судовому засіданні від 27.07.2020 року підтвердила факт вкладання договору позики від 30 жовтня 2015 року (Т.3, а.с.202). Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, вбачається, що 07.07.2023 [PERSON] було повідомлено про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України (чинна до 11.08.2023), за яким 08.07.2023р. було відкрито кримінальне провадження №42023040000000391 (Т.3 а.с.61). Заступником директора Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України було направлено прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Івану Сироті супровідний лист, відповідно до якого було направлено висновок експерта від 21.06.2023 №СЕ-19/104-23/20864-ПЧ за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових від 23.03.2023 року №12023041710000353 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 3 статті 365-2 Кримінального кодексу України (Т.3, а.с.62-71). Згідно копії висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.А.Дробот від 21.06.2023 року № СЕ-19/104-23/20864-ПЧ вбачається, що підписи від імені [PERSON] у договорі про позику грошей від 30.10.2015р., між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому у реєстрі за №2498; нотаріально посвідченої заяві про підтвердження сімейного стану [PERSON] від 30.10.2015; розписці від імені [PERSON] про отримання грошових коштів за договором позики за реєстром №2498 - виконані не [PERSON] , а іншою особою (Т.3, а.с.64-71). Вищезазначений висновок експерта № СЕ-19/104-23/20864-ПЧ від 21.06.2023 року був витребуваний прокурором відділу обласної прокуратури Іваном Сирота з прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні №12023041710000353 Шевченко С.В. (Т.3, а.с.72). Згідно супровідного листа №09/6-2349-23 від 06.10.2023р. та постанови про призначення судової почеркознавчої експертизи від 06 жовтня 2023 року, вбачається, що прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Управлінням нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Дніпропетровської обласної прокуратури Сирота Іваном Олеговичем постановлено призначити по кримінальному провадженню №42023040000000391 судову почеркознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Дніпровського НДЕКЦ МВС України (Т.3, а.с.73-124). Заступником директора Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.Подольховою було направлено прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Івану Сироті супровідний лист, відповідно до якого було направлено висновок експерта від 11.10.2023 №СЕ-19/104-23/35405-ПЧ за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових від 08.07.2023 року №42023040000000391 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України (Т.3, а.с.125-140). Згідно копії висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.А.Дробот № СЕ-19/104-23/35405-ПЧ від 11.10.2023 року вбачається, що підписи від імені [PERSON] у графі «Позичальник» договора про позику грошей від 30.10.2015р., між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №2498; графі «Підпис» нотаріально посвідченої заяві про підтвердження сімейного стану [PERSON] від 30.10.2015; графі « [PERSON] » розписки від імені [PERSON] про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015року за р. №2498 - виконані не [PERSON] , а іншою особою (Т.3, а.с.128-140). Представник позивача - адвокат Гапонець А.А., також у якості доказу посилається на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року по справі №202/14407/23. Відповідно до якої за клопотанням прокурора у кримінальному провадженні №42023040000000391, розпочатому за заявою [PERSON] та в якому вона залучена як потерпіла, накладено арешт на майно, в тому числі і належне відповідачу [PERSON] (Т.3, а.с.141-155). Зазначена ухвала слідчого судді оскаржена [PERSON]. в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду (Т.3, а.с.193-200). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду по справі №202/14407/23 від 07 грудня 2023 року ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року про арешт майна у кримінальному провадженні №42023040000000391 скасовано. 25.10.2023р. до Дніпропетровської обласної прокуратури представником [PERSON] - адвокатом Шрамом О.В. було подано заяву про вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.383, ч.2 ст.384 КК України, а 02.11.2023р. Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі №201/13345/23 уповноважених осіб Дніпропетровської обласної прокуратури Дніпропетровської області зобов`язано внести до ЄРДР відповідні відомості про кримінальні правопорушення та розпочати досудове розслідування стосовно [PERSON] (Т.3, а.с.189-192). V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України вбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 638/289/18 (провадження т№ 61-14445св19), зазначено, що: «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. З урахуванням вищенаведених положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції встановив, що у справі № 638/22174/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, предметом позову був саме спірний договір позики від 16 січня 2011 року. У вказаній справі судами встановлено правомірність спірного правочину, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України ці обставини не підлягали повторному доказуванню при розгляді цієї справи». Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року). На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 21 грудня 2020 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська по справі №203/1330/20 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми - задоволено частково. Стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] 7 048 334 грн. 40 коп. основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 595 931 грн. 35 коп. процентів за користування позикою, 14 183 344 грн. 80 коп. пені, 611 449 грн. 33 коп. трьох процентів річних від простроченої суми, а разом 25 439 059 гривень 88 коп.. До моменту виконання цього рішення на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5% в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті [PERSON] за правилами обчислення простих точних процентів. В іншій частині вимог - відмовлено (Т.2, а.с.60-63, 92-95). Згідно до встановлених фактичних даних та обставин викладених судом у судовому рішенні, суд встановив, що «…30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі з відома та згоди своєї дружини [PERSON] , позивач, передав у власність [PERSON] , відповідачу, під її власноручну розписку 4 835 080 гривень на умовах укладеного з нею відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498 (т. 2 а.с. 39-40, 42). За умовами цього договору, що обов`язкові для його сторін згідно з ст. 629 ЦК України, відповідач з підтвердженням одержання до підписання договору грошей у всій сумі, взяла на себе зобов`язання позичальника повернути цю позику строком до 29 грудня 2015 року з можливістю виконання частинами за окремою домовленістю сторін, що мала виконати згідно із ст.526 ЦК України. Своєчасність виконання зобов`язання за умовами пункту 8 цього договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. [PERSON] сплатила 50 000 гривень 22 квітня 2016 року і по 75 000 гривень 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю [PERSON] зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (т. 2 а.с. 105-107). Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представника позивача, тісно пов`язаних з наданими приватним нотаріусом копіями договору і боргової розписки, в їх сукупності з розписками позикодавця про прийняття виконання частинами, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов стійкого внутрішнього переконання відповідно до ст.545 ЦК України в істинності грошового боргу відповідача, яка порушила умову про строк виконання з частковим поверненням визначеної договором грошової суми, чим обґрунтовується це рішення згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України на балансі ймовірностей за практикою його тлумачення в § 43 рішення Європейського Суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (скарга №22750/02). Зокрема, відповідач не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці та в договорі про позику грошей, що зберігаються у справах приватного нотаріуса. На відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т.2 а.с.41)…» (Т.2, а.с.60-63, 92-95). У апеляційній скарзі [PERSON] від 12 січня 2021 року на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, [PERSON] зазначила наступне: «…30 жовтня 2015 року між [PERSON] (позикодавцем) та мною [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики, згідно умов якого я позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 4 835 080,00 грн., із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року. Тоді ж мною була підписана розписка про отримання вищевказаних грошових коштів із застереженням, що грошова сума передана мені в позику без сплати процентів за користування, із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року, у тій самій сумі грошей, яка була одержана в позику… ...Отже, враховуючи, що боргове зобов`язання повинно було бути виконане не пізніше 29 грудня 2015 року, борг мною частинами позивачу не повертався, а долучені позивачем розписки в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України не свідчать про вчинення мною дій про визнання боргу протягом строку позовної давності, то вважаю, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, оскільки повинен був відмовити у задоволенні позову, у зв`язку із спливом строку позовної давності, який розпочав свій перебіг з 30 грудня 2015 року і закінчився 30 грудня 2018 року.» (Т.3, а.с.168-171). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року по справі №203/1330/20 апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишено без змін (Т.2, а.с.64-67, 96-99). У касаційній скарзі [PERSON] від 17.05.2021 року на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21.04.2021 року, [PERSON] зазначила наступне: «…Так, 30 жовтня 2015 року між [PERSON] (позикодавцем) та мною [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики, згідно умов якого я позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 4 835 080,00 грн., із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року. …Про необхідність відмови у позові внаслідок спливу позовної давності, мною заявлялось, як в суді першої інстанції так і апеляційної інстанції. …Так, в день підписання договору позики мною була підписана розписка про отримання вищевказаних грошових коштів із застереженням, що грошова сума передана мені в позику без сплати процентів за користування, із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року, у тій самій сумі грошей, яка була одержана в позику.» (Т.3, а.с.172-176). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги [PERSON] на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] «про стягнення грошових коштів» касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, в частині стягнення інфляційних втрат та процентів змінено, зменшивши розмір інфляційних втрат - до 1 114 428 гривень 48 копійок, розмір процентів - до 177 771 гривні 98 копійок і розмір пені до 8 482 193 гривень 40 копійок з наведених у мотивувальній частині цієї постанови підстав. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, змінено в частині визначення того, що до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5 % в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті [PERSON] за правилами обчислення простих точних процентів. Викладено абзац третій резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в наступній редакції «до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотки річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті [PERSON] за правилами обчислення простих точних процентів» (Т.2 а.с.68-76, 100-108). Окрім цього, суд звертає увагу на те, що при розгляді справи №203/1330/20 [PERSON] не заперечувала факт підписання договору позики від 30.10.2015 року, укладеного між нею та [PERSON] , а навпаки згідно технічного запису судового засідання від 27.07.2020р. у справі №203/1330/20 вбачається, що [PERSON] у судовому засіданні від 27.07.2020 року підтвердила факт вкладання договору позики від 30 жовтня 2015 року (Т.3, а.с.202). Таким чином, [PERSON] протягом розгляду справи №203/1330/20 у судах всіх інстанцій не заперечувала факт справжності свого підпису у борговій розписці від 30.10.2015р. та в договорі з [PERSON] про позику грошей від 30.10.2015р., а навпаки, прямо підтвердила факт укладення з [PERSON] договору про позику грошей від 30.10.2015р. та факт власноручного підписання договору про позику грошей від 30.10.2015р.. Суд зазначає, що у діях позивача вбачається виключно прагнення переглянути в межах цієї справи судове рішення, прийняте в іншій справі про стягнення з неї заборгованості, яке набрало законної сили. З урахуванням вищезазначеного, суд встановив, що у справі № 203/1330/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми, предметом позову був саме спірний договір позики від 30 жовтня 2015 року. У вказаній справі судами встановлено правомірність спірного правочину, а тому суд приходить до висновку про те, що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України ці обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді цієї справи. Тобто, факт укладання та правомочність договору позики, укладеного 30 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] встановлені судами при розгляді справи №203/1330/20. А тому, рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі №203/1330/20 мають преюдиційне значення. Щодо копій висновків експерта № СЕ-19/104-23/20864-ПЧ від 21.06.2023 року та № СЕ-19/104-23/35405-ПЧ від 11.10.2023 року, суд зазначає наступне. Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно копії висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.А.Дробот від 21.06.2023 року № СЕ-19/104-23/20864-ПЧ вбачається, що підписи від імені [PERSON] у договорі про позику грошей від 30.10.2015р., між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому у реєстрі за №2498; нотаріально посвідченої заяві про підтвердження сімейного стану [PERSON] від 30.10.2015; розписці від імені [PERSON] про отримання грошових коштів за договором позики за реєстром №2498 - виконані не [PERSON] , а іншою особою (Т.3, а.с.64-71). Вищезазначений висновок експерта № СЕ-19/104-23/20864-ПЧ від 21.06.2023 року був витребуваний прокурором відділу обласної прокуратури Іваном Сирота з прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні №12023041710000353 Шевченко С.В. (Т.3, а.с.72). Даний висновок був отриманий в рамках кримінального провадження №12023041710000353 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.365-2 КК України, в якому жодній особі не повідомлено про підозру ні за ознаками ст.358 КК України, ні за ознаками інших кримінальних правопорушень, та був наданий прокурором у кримінальному провадженні №42023040000000391 до матеріалів клопотання без надання постанови про виділення матеріалів кримінального провадження. Даний факт встановлений ухвалою Дніпровського апеляційного суду по справі №202/14407/23 від 07 грудня 2023 року. Згідно копії висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.А.Дробот № СЕ-19/104-23/35405-ПЧ від 11.10.2023 року вбачається, що підписи від імені [PERSON] у графі «Позичальник» договора про позику грошей від 30.10.2015р., між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №2498; графі «Підпис» нотаріально посвідченої заяві про підтвердження сімейного стану [PERSON] від 30.10.2015; графі « [PERSON] » розписки від імені [PERSON] про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015року за р. №2498 - виконані не [PERSON] , а іншою особою (Т.3, а.с.128-140). Суд зазначає, що ці докази з кримінального провадження не встановлені вироком суду в кримінальному провадженні або ж ухвалою суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності, які б набрали законної сили, у зв`язку з чим суд не приймає дані висновки у якості належних, допустимих та достатніх доказів. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. VI. Розподіл судових витрат. На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed