Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що 19.11.2022 року він уклав шлюб з відповідачкою. У шлюбі у них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між ними не склалося, оскільки виявилося, що вони є абсолютно різними людьми, з різними поглядами на сімейне життя та обов`язки, у них відсутні спільні інтереси, а відтак спільне майбутнє у них відсутнє. Позивач вказує, що між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного, між ними відсутнє взаєморозуміння. Вже тривалий час спільного господарства вони не ведуть. Також вказує, що ними вирішено, що після розірвання шлюбу дитина залишається проживати разом з матір`ю. А тому просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, дитину залишити проживати з матір"ю. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача, зазначивши, що позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що проти позову не заперечує, просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд уважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 19 листопада 2022 року сторони уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що повторно видане 20.06.2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Як встановлено згідно пояснень позивача у позовній заяві, і не спростовано відповідачкою, внаслідок різних поглядів на сімейне життя та сімейні обов"язки між сторонами втрачено почуття любові та поваги один до одного, між ними відсутнє взаєморозуміння. Вже тривалий час спільного господарства сторни не ведуть Позивач бажає розірвати шлюб і не має наміру йти на примирення з відповідачем, зазначаючи, що збереження шлюбу та подальше спільне життя є неможливим, про що свідчить зміст позовної заяви. Відповідач позов визнала, подавши заяву відповідного змісту. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого, передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 24 СК України, відповідно до якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Позивач просить визначити місце проживання доньки з матір"ю, зазначивши в позовній заяві, що сторнами вирішено, що після розірвання шлюбу дитина залишається проживати разом з матір"ю. А тому враховуючи вік та стать дитини, а також фактичне проживання дитини разом з матір"ю, суд доходить висновку, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме інтересам дитини, а тому малолітню [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати з матір"ю - [PERSON] .

Outcome: approved