Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: Позивач звернувся до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача, у якій просив стягнкти з філії «Брошнівське лісове господарство» державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» середньомісячний заробіток за час виконання рішення суду з 20.07.2023 по 22.03.2024 207935,50 грн. та моральну шкоду у розмірі 183619,24 грн. В основу позовних вимог позивач зіслався на те, що 25.07.2023 року рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області його позов до ДП «Брошнівське лісове господарство» задоволено. Суд вирішив скасувати наказ № 18-к «Про звільнення з роботи [PERSON] » виданого головою комісії з припинення ДП «Брошнівський лісгосп» [PERSON] від 21.02.2022 року. Поновив [PERSON] на посаді провідного районного мисливствознавця з 23.02.2022 року. Стягнув з ДП «Брошнівське лісове господарство» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.01.2024 року апеляційну скаргу представника ДП «Брошнівське лісове господарство» адвоката Левицького Андрія Олександровича задоволено частково. Рішення Рожнятівського районного суду від 19.07.2023 року змінено та викладено мотивувальну частину цього рішення в редакції цієї постанови. В решті оскаржуване рішення залишено без змін. Ухвалою суду від 07.02.2024 року суд змінив боржника у виконавчих листах №350/325/22 виданих Рожнятівськм районним судом Івано-Франківської області 29.08.2023 року з ДП «Брошнівське лісове господарство» на філію «Брошнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» 04.03.2024 року державним виконавцем Долинського ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №74332099 з примусового виконання виконавчих листів виданих Рожнятівським районним судом на виконання рішення суду у справі №350/325/22 Станом на момент звернення до суду з даним позовом філія «Брошнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.07.2022 р. по справі № 350/325/22 (провадження № 2/350/34/23) не виконав. [PERSON] не поновлено на роботі на посаду провідного районного мисливствознавця філії «Брошнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 23.02.2022 р. У відзиві на позовну заяву (а.с.43-45) представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду та стягнення моральної шкоди відмовити. У поданому відзиві зазначив, що пропущення строку позовної давності є підставою для відмови у позові, такаж зазначив, що позивач вважає, що за час затримки виконання рішення суду підлягає стягнення 183619.24 грн. і наводить розрахунки. Однак позивач здійснює обчислення за 7 місяців, хоча у ст. 117 КЗпП прямо вказано, що таке нарахування не може перебільшувати 6 місяців. На їхнє переконання тривале незвернення позивача з позовом до суду є свідомим, метою є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього місячного заробітку за цей період. У відповіді на відзив (а.с.53-55) позивач зазначив, що предметом його позову є питання стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та не видання відповідного наказу. Відповідач у своєму відзиві посилається на норми статтей 116, 117 КЗпП України, які визначають саме стягнення своєчасно невиплачених виплат у разі звільнення з роботи, тобто поданий відзив відповідачем не по суті заявлених ним позовних вимог. Також відповідач акцентує свою увагу на статті 233 КЗпП України в частині строків звернення до суду у разі звернення про стягнення своєчасно невиплачених виплат пов`язаних із звільненням. Таким чином відзив відповідача жодним чином не спростував заявлені позовні вимоги. Позивач у судове засідання не прибув, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, також зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, зазначаючи обставини викладені у відзиві на позовну заяву. ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] (а.с.7-8) позивач у цій справі [PERSON] , [INFO] . З копії довідки № 05-13 від 23.02.2022 року (а.с.9) виданої ДП «Брошнівське лісове господарство», вбачається, що [PERSON] займає посаду Провідного районного мисливствознавця, його дохід за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 склав 183152,62 грн. З копії довідки № 05-14 від 23.02.2022 року (а.с.10) виданої ДП «Брошнівське лісове господарство», вбачається, що [PERSON] працював в ДП «Брошнівське лісове господарство» з 04.07.1995 по 23.02.2022 на посаді Провідного районного мисливствознавця, його дохід за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 склав 90279,33 грн. З копії постанови про відкриття виконавчого провадження №74332099 від 04.03.2024 року (а.с.21-22), вбачається, що виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа №350/325/22 виданого 29.08.2023 року Рожнятівським районним судом, постановлено поновити [PERSON] на посаді провідного районного мисливствознавця Державного підпприємства «Брошнівське лісове господарство» з 23.02.2022 року. З копії постанови про накладення штрафу ВП №74332099 від 12.03.2024 року (а.с.23-24), вбачається, що за невиконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.07.2023 року накладено на філію «Брошнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» штраф на користь держави у розмірі 5100 грн. З копії наказу №273 від 11.01.2023 року Про закріплення майна за філією «Брошнівське лісове господарство» (а.с.25), вбачається, що за філією «Брошнівське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» закріплено майно, права та обов`язки, які передані за передавальним актом, затвердженим наказом Державного агенства лісових ресурсів України від 11.01.2023 № 105 «Про затвердження передвального акту державного підприємства «Брошнівське лісове господарство» Копією наказу № 61-к від 25.03.2024 року «Про поновлення на роботі [PERSON] » (а.с.31) виданого філією «Брошнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України», підтверджено, що наказ Державного підприємства «Брошнівське лісове господарство» про звільнення [PERSON] від 21.02.2022 року № 18-к скасовано, також поновлено [PERSON] на посаді провідного мисливствознавця районного відділу лісового господарства з 23.02.2022 року. ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування: Вивчивши матеріали\~цивільної справи,\~дослідивши та\~оцінивши в\~судовому засіданні\~письмові докази\~в їх\~сукупності,\~встановивши таким\~чином фактичні\~обставини справи,\~суд прийшов\~до висновку,\~що позовні вимоги слід задоволити з таких підстав. Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо вимоги про стягнення середньомісячного заробітку. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України). Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)). У частині першій та другій\~статті 2 ЦПК України\~закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій\~статті 11 ЦПК України\~передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19) вказано, що: «стаття 236\~КЗпП\~передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом\~статті 236 КЗпП\~слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) зазначено, що: «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22). Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду,\~незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Ураховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц, від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23). Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі\~статті 236 КЗпП України\~суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначив, що «суд апеляційної інстанції правильно встановивши період, за який позивач просить стягнути середній заробіток (з 31 березня 2016 року (наступний день після ухвалення судового рішення про поновлення на роботі) по 09 червня 2016 року (до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі), врахував визначену постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 757/7498/15-ц (рішення про поновлення на роботі позивача у якій не виконано) середньоденну заробітну плату позивача (1 461,73 грн), кількість робочих днів у спірному періоді, та зробив обґрунтований висновок про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 76 009,96 грн. За таких обставин суд погоджується з доводами сторони позивача щодо періоду стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду з 20.07.2023 по 22.03.2024, та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 117929,79 грн., виходячи з наступного розрахунку: 177 днів * 666,27 грн. (встановлений судом розмір середньоденного заробітку) = 117929,79 грн. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди. Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша\~статті 237-1 КЗпП України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта\~статті 23 ЦК України). У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої\~статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати». У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1\~цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~статті 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати». Аналогічний висновок викладений у постанові від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23). Позивач просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 183619,24 грн., на обґрунтування цих вимог зазначивши, що відповідач всупереч вимогам чинного законодавства умисно не виконує рішення суду про поновлення на роботі, більше, як пів року не виплачує йому заробітну плату чим здійснив втручання в його особисті права та порушення права власності. Судом ураховано, що порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, призвели до його моральних страждань. З урахуванням періоду затримки, а також, виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 березня 2024 року у справі № 202/7375/22 (провадження № 61-12895св23). Оскільки однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3\~статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву до суду та доказів на його підтвердження, суду не надав, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141\~ЦПК України судовий\~збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн

Outcome: approved