Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Заявник, [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м.Харкова із заявою про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Ухвалою Дзержинського\~районного суду\~міста Харкова\~від 04\~вересня 2024\~року прийнято\~до розгляду\~та відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області. 26 листопада 2024 року Представник [PERSON] , Адвокат Дзюба Карина Вадимівна подала заяву в якій просила викласти прохальну частину заяви в наступній редакції: Встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , зі своїм чоловіком, [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації чоловіка, а саме за адресою [ADDRESS] з березня 1981 року по день смерті [PERSON] . У судове засідання заявник, [PERSON] , не з`явилася, про судове засідання повідомлялася своєчасно та належним чином. Представник [PERSON] , Адвокат Дзюба Карина Вадимівна в судовому засіданні заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в судове засідання не з`явився, був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] був пенсіонером та отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ та Постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб», звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» його дружина [PERSON] має право на одноразову грошову допомогу дружині - в розмірі тримісячної пенсії годувальника та на пенсію в разі втрати годувальника. У зв`язку з чим заявник звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою стосовно призначення пенсії в разі втрати годувальника. Рішенням від 30.07.2024 року Управлінням пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управляння Пенсійного фонду України в Харківській області було розглянуто заяву [PERSON] та відмовлено у призначенні пенсії в разі втрати годувальника у зв`язку з тим, що в документах для призначення пенсії в разі втрати годувальника відсутні відомості про сумісне проживання. Між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 06.03.1981 року було укладено шлюб, про що зроблено запис №279, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 06.03.1981 року, виданого Дзержинським ЗАГСом міста Харкова. Після реєстрації шлюбу, [PERSON] проживала разом зі своїм чоловіком, [PERSON] , за місцем реєстрації чоловіка, а саме за адресою [ADDRESS] з березня 1981 року, при цьому заявник була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до письмових показань сусідів, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вказано, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з березня 1981 року по день смерті [PERSON] проживали за адресою [ADDRESS] та вели спільне господарство. Допитані в судовому засіданні свідки, [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з березня 1981 року по день смерті [PERSON] проживали за адресою [ADDRESS] та вели спільне господарство. За життя [PERSON] перебував на пенсійному обліку та отримував пенсію пенсію за вислугу років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, що значно більша за пенсію заявниці, тому чоловік повністю матеріально забезпечував потреби сім`ї. Допомога, яка надавалася чоловіком, була постійним та основним джерелом засобів до існування Заявниці. Встановлення факту спільного проживання має юридичне значення для заявника, так як дозволить їй використати своє право на призначення їй пенсії чоловіка в разі втрати годувальника. Відповідно до частини першої статті 35 Закону у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого. Згідно частини другої статті 35 Закону непрацездатними особами, передбаченими частиною першою цієї статті, є: діти, які не досягли 18 років;повнолітні діти, які є здобувачами освіти за денною формою навчання (у тому числі у період між завершенням навчання в одному закладі освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим освітньо-кваліфікаційним рівнем, за умови що такий період не перевищує чотири місяці), - до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років, або визнані особами з інвалідністю з дитинства;особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого\~статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють;особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності. Частиною 1ст.293 ЦПК Україниви значено, що окреме провадження\~це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно пункту 2 частини 1статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Частиною 2 указаної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення»визначено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленогостаттею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або є особами з інвалідністю; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати. Згідно зіст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення»члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію. Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Відповідно до вимог п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року за №22-1(зі змінами), за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені упункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. Положеннями пункту 1Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. У пункті 8 вищевказаної Постанови роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Видана відповідним органом довідка про те, що за його даними особа не перебувала на утриманні померлого, не виключає можливості встановлення у судовому порядку факту перебування на утриманні. Така довідка оцінюється судом за правиламист. 62 ЦПК України В листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що факт перебування фізичної особи на утриманні померлого встановлюється судом, зокрема, для призначення пенсії чи відшкодування шкоди за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю була постійним і основним джерелом засобів до існування, навіть коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо. В силу вимог ч. 1ст. 29 ЦК Українимісцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасового знаходиться. Положеннями статей 2,3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбаченихКонституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17. Суд вважає, що в судовому засіданні встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , зі своїм чоловіком, [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації чоловіка, а саме за адресою [ADDRESS] з березня 1981 року по день смерті [PERSON] . Встановлення вказаних фактів необхідне заявниці для оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги заявниці підлягають задоволення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідност. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved