Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Адвокат Загородній Є.О. діючи в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до ФОП [PERSON] в якій просить визнати припиненими з 04 серпня 2023 трудові відносини між ФОП [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із її звільненням за власним бажанням із посади медичної сестри, стягунти судовий збір та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 8000 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що з 29.09.2021 перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] 17.07.2023 вона звернулася до відповідачки із заявою про звільнення. Проте, відповідачка таку заяву проігнорувала, не повідомила його про звільнення та відповідного наказу не надала. З огляду на те, що питання припинення трудових відносин не вирішено, чим порушено його трудові права, вважає, що такі підлягають захисту в судовому порядку. При цьому, оскільки заява про звільнення за власним бажанням залишилась без належного реагування, сторони не домовились про день звільнення працівника, тому просить визнати припиненими з 04 серпня 2023 трудові відносини між ФОП [PERSON] та нею у зв`язку із її звільненням за власним бажанням із посади медичної сестри Ухвалою від 15.10.2024 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача [PERSON] подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, належним чином повідомлялась про дату, час і місце судового засідання , причин неявки не повідомила та не подала відзив у на позовну заяву у строк, зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі від 15.10.2024, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України судом здійснено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачкою ФОП [PERSON] , зокрема, з 29.09.2021 відповідно до наказу №282 від 28.09.2021 прийнятий на посаду медичної сестри, що, серед іншого, підтверджується довідками форми ОК-5, форми ОК-7 Пенсійного фонду України від 15.08.2024. Відомості про Фізичну особу-підприємця [PERSON] містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Місцезнаходження ФОП: [ADDRESS] , вид діяльності: спеціалізована медична практика. Як встановлено з індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5) від 15.08.2024, ФОП [PERSON] здійснювалося нарахування заробітної плати позивачу [PERSON] з вересня 2021 року до грудня 2021 року. 17.07.2024 позивач [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення з посади медичної сестри за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, яку скерувала на адресу відповідачки, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується даними опису вкладення у цінний лист, накладної №0311337799721. Відповідно до ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007, від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Як вбачається зі ст.2 КЗпП України Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст. 3 КЗпП України). Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Тобто, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. При цьому ч. 1 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Частина 2 ст. 50 ЦК України передбачає, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. На заяві позивач [PERSON] датованої 17 липня 2023 року про її звільнення з 04 серпня 2023 року відсутня резолюція ФОП [PERSON] , підтвердження отримання роботодавцем даної заяви суду не надано. При цьому, судом встановлено, що позивач 17.07.2023 за офіційно оприлюдненою адресою відповідача направила заяву про звільнення, яка повернулась без вручення. Вимога про припинення трудових відносин за певних обставин є належним способом судового захисту, такий висновок ВС упостанові КЦС ВС від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20. Відповідно до правової позиції ВС висловленої у постанові ВС від 31 жовтня 19 року, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання. ВС судової палати КЦС у постанові від 21 грудня 2020 року у справі №359/6858/19 проаналізував питання щодо можливості звільнення працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, у день подачі заяви про звільнення, у випадку, коли відсутні причини, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи. Зокрема, суд вказав, що сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, тому, враховуючи ті обставини, що трудові обов`язки [PERSON] припинив з відповідачкою, що підтверджується поданою заявою, повідомленням, однак відповідачкою не прийнято рішення відповідно до вимог діючого трудового законодавства у встановленні строки. Оскільки заява про звільнення за власним бажанням [PERSON] залишилась без належного реагування, сторони не домовились про день звільнення працівника, тому суд при визначенні дати звільнення виходить з загальної норми ч.1 ст.38 КЗпП України, тобто 2 тижні від подання заяви про звільнення, а саме, 31 липня 2023 року є крайньою датою звільнення. В підтвердження понесених судових витрат представником позивача подано: договір про надання професійної правничої допомоги від 13.08.2024, акт про прийняття -передачу наданих послуг від 13.08.2024, ордер на надання правничої допомоги, квитанцію про сплату коштів в розмірі 4000 грн. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Виходячи із встановленої реальності участі адвокатів та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5 000 грн., які можна вважати необхідними і неминучими для позивача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved