Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

29.07.2024 до Корольовського районного суду м.Житомира з Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області надішла цивільна справа 285/3544/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 18.08.2012 по 30.11.2015 вона перебувала у шлюбу з відповідачем [PERSON] , від шлюбу у них [INFO] народився син - [PERSON] . 30.11.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду в Житомирській області від 30.11.2015 визначено місце проживання дитини з матір`ю. Відповідно до рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду в Житомирській обл. від 24.11.2017 з відповідача на її користь стягується аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] . З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак звернення позивача залишено відповідачем без задоволення. По стягненню аліментів існує заборгованість у розмірі 158610 грн. Наразі вона має намір вивезти дитину на відпочинок та оздоровлення в Канаду, де проживає її брат але не має дозволу батька дитини. Вкзує, що вона неодноразово зверталась в усній формі, а також з допомогою електронної пошти соціальної мережі фейсбук до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина. Однак, всі її звернення проігноровані. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом, тому позивач просить надати їй дозвіл на виїзд сина [PERSON] , [INFO] , у Канаду на оздоровлення, без дозволу та згоди батька дитини - [PERSON] , на строк 6 місяців з 01.11.2024 по 01.05.2025. Позивач в судове засідання не з`явилася, на електронну адресу суду надіслала заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Так повістку та матеріали позову відповідачу за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] Проте, 21.11.2024 до суду повернувся конверт з відправленням, згідно довідки Укрпошти впричина невручення: "адресат відсутній за вказаною адресою". У постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки . Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні Суд вважає, що наявних у справі матеріалів у цій справі, достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.08.2012 по 30.11.2015 , в якому у них [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 29.07.2022 (видане повторно) (а.с. 4). Шлюб між сторонами розірвано Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області 30.11.2015 року (справа № 285/3579/15-ц ). Місце проживання дитини визначено з матір`ю [PERSON] (а.с. 3) Дитина проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру Новоград-Волинської територіальної громади № 2022/002149051 від 17.12.2022 та № 2022/002149082 від 17.12.2022 (а.с. 7-8). Згідно довідки за підписом директора Гімназії №9 Звягельської міської ради та класного керівника від 22.12.2023 [PERSON] не цікавиться навчанням чи вихованням [PERSON] , учні 5-Б класу (а.с.10) За довідкою-розрахунком Корольовського ВДВС у м.Житомирі від 22.05.2024 [PERSON] станом на 30.04.2024 має заборгованність по аліментам в сумі 158610,70 грн (а.с.15-16) [PERSON] надіслав [PERSON] лист-завпрошення в якому запросив її (як сестру) та [PERSON] .01.2013 року народження (як племінника) в його родину в Канаді, вказавши, що після прибуття до Канади вони мають намір подати документи на постійне місце проживання за кордоном, а саме в Канаді за програмою Pathway to Permanent Residens - Reunification для громадян України. Також в листі вказано, що він запропонує житло поки вони не зможуть забезпечити собі постійне місце проживання (а.с.42-43). Таким чином суд встановив, що між сторонами існує спір з приводу виїзду дитини за межі державного кордону України. Та позивач має намір отримати рішення суду про дозвілїй, як матері, на виїзд [PERSON] 13.01.2013 року за межі державного кордону України без згоди батька- [PERSON] в супроводі матері.. Розглянувши справу по суті заявлених позовних вимог суд прийшов наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Згідно з частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно частини другої статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із статтею 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною другою статті 150, частиною першою статті 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Згідно статті 2 вказаного Закону документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (Стаття 3 вказаного Закону). Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» питання виїзду з України на постійне місце проживання до інших країн не регулює. За частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду . Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Разом з цим Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон. Тимчасовий виїзд та перебування дитини за кордоном на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період і у визначену країну, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який наразі розірвано за рішенням суду, від якого мають малолітнього сина - [PERSON] 2013 року народження, який проживає з матір`ю. Батько дитини аліментів не сплачує та має борг в сумі 158610,70 грн Звертаючись до суду з позовом позивач просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України сина [PERSON] 2013 року народження у Канаду на оздоровлення без дозволу та супроводу батька [PERSON] у строк на 6 місяців з 01.11.2024 по 01.05.2025. Квитків на повернення в Україну у травні 2025 матеріали справи не містять Проте, матеріали цивільної справи містять докази, що справжньою метою виїзду позивача з малолітньою дитиною є подача документів на постійне місце проживання за кордоном, а саме в Канаді за програмою Pathway to Permanent Residens - Reunification для громадян України. (а.с.42-43) Крім того не надання доказів позивачем на підтвердження повернення його на територію України, на думку суду свідчить про насправді одноразовий виїзд позивача з дитиною за межі кордону України, та може призвести до порушення прав як дитини так і батьківських прав відповідача (яких він їх не позбавлений). Дитина та батько, який не позбавлений батьківських прав, мають право на вільне спілкування, духовний та культурний розвиток. Також , суду не надано доказів того, де та як, у цей період з листопада 2024 по травень 2025 року дитина, яка досягла 10 років буде навчатися, що не відповідає інтересам дитини щодо розвитку в першу чергу. Суд звертає увагу позивача на наступне. Відповідно до Закону України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року в Україні було запроваджено воєнний стан з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства. Згідно із Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався. У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2022 року № 383 були внесені зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, які доповнено пунктом 2-3, відповідно до якого у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Спрощена процедура перетину державного кордону обумовлена ризиками для життя та здоров`я цивільного населення у зв`язку з введенням воєнного стану, Як на момент пред`явлення даного позову, так і на момент розгляду судом даної справи воєнний стан в Україні не скасовано. А отже будь-яких перешкод для виїзду з дитиною за кордон без згоди батька у період воєнного стану позивач не має. Матеріали справи не містять доказів, що позивач з дитиною намагався виїхати за межі державного кордону проте отримав відмову через те, що не має дозволу батька . Отже, оцінивши докази в їх сукупності , суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає, оскільки таким чином позивач намагається вивезти дитину за кордон без згоди батька, за рішенням суду, щоб отримати дозвіл на постійне проживання в Канаді. Тоді, як надання дозволу судом, на вивіз дитини, без згоди батька має надаватися одноразово, на певний період, з гарантуванням повернення дитини в Україну. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Оскільки, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, суд залишає за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed