Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] з 2012 року проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У цих відносинах у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . З 2020 року стосунки між сторонами були припинені і, на підставі судового наказу № 182/374/23 від 18.07.2023 року, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, з позивача стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 31 січня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. На даний час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та від шлюбу мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до судового наказу № 182/4727/23 від 09.10.2023 року, на утримання дитини також стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 14 вересня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, дружина позивача вагітна та перебуває у відпустці по догляду за дитиною на період з 01.03.2023 року по 29.11.2023 року, відповідно до Наказу № 30-О від 28.02.2023 року. До того ж, на позивача лягло утримання доньки дружини від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , оскільки дружина в декретній відпустці, а батько дівчинки помер [INFO] . Таким чином, в позивача відбулись зміни в сімейному та матеріальному стані, оскільки, окрім утримання старшої дитини, утримання потребує й його молодша донька, вагітна дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та не має власного заробітку, через що позивач має також утримувати й дитину дружини від першого шлюбу. [PERSON] бажає утримувати свою доньку [PERSON] , але стягнення аліментів у розмірі 1/4 від всіх видів заробітку (доходів) є надмірним тягарем та суперечить інтересам малолітньої [PERSON] та вагітної дружини позивача, а зменшення розміру аліментів до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідатиме інтересам, як відповідача та її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , так й інтересам позивача, бо не поставить його в скрутне положення ані при забезпеченні своїх потреб, ані при забезпечення матеріальної підтримки дитини. Тому, на підставі викладеного, [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до суду та просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу №182/374/23 від 18.07.2023 року, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, з 1/4 частини до 1/6 частини доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.37-28). Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, отримавши копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками до неї, про що свідчить поштове повідомлення, 22 квітня 2024 року на адресу суду надала відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. Так, позивачем та його представником в позовній заяві викладені обставини, які не відповідають дійсності, оскільки позивач, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , штучно створив підстави для звернення до суду з даним позовом. Судовий наказ про стягнення аліментів було видано 18 липня 2023 року, а вже у вересні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] . Тобто, дані дії були вчинені саме з метою подальшого зменшення розміру аліментів. Окрім цього, посилання представника позивача на ту обставину, що його дружина перебуває в декретній відпустці, також не може бути підставою для зменшення розміру аліментів. Також, не може бути підставою для зменшення аліментів ті обставини, що на утриманні позивача перебуває донька його дружини від першого шлюбу, батько якої помер, оскільки позивач не є її біологічним батьком і утримання нерідної доньки носить виключно добровільний характер з його боку. Позивач, як на підставу належного виконання свого обов`язку щодо утримання дитини, долучив до позовної заяви копії платіжних доручень, які є коштами (боргами) по аліментним зобов`язанням. Таким чином, позовні вимоги не визнає, вважає, що позивач та його представник намагаються ввести суд в оману, а тому просить в задоволенні позову відмовити (а.с.40-42). 26 квітня 2024 року на адресу суду від [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , надійшла відповідь на відзив, згідно якої вона посилається на обставини, викладені в позовній заяві, та додатково зазначила наступне. Так, відповідач зазначає, що стягнення аліментів на дитину [PERSON] є штучними з огляду на те, що позивач та [PERSON] перебувають у шлюбі та разом проживають. Така позиція відповідача є помилковою і не ґрунтується на чинному законодавстві. СК України не пов`язує право на стягнення аліментів на дитину з розірванням шлюбу. Позивачем жодним чином в позові не заперечувався факт спільного проживання його разом з дружиною. При цьому, п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачається, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Окрім цього, відповідачка при зверненні до суду, з метою отримання судового наказу, не зазначила про наявність у [PERSON] на утриманні неповнолітньої дитини, що унеможливило прийняття справедливого рішення, з урахуванням інтересів ще однієї неповнолітньої дитини. Відповідачка вказує на те, що позивач не доводиться [PERSON] батьком ні у біологічному, ні у юридичному сенсі. Станом на зараз в Нікопольському міськрайонному суді розглядається справа № 182/645/24 за заявою [PERSON] про усиновлення [PERSON] . До того ж, сама відповідачка, при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на [PERSON] , також посилається на те, що в неї є дитина від першого шлюбу, яку вона утримує без участі батька. Таким чином, намагаючись зняти з себе відповідальність за утримання [PERSON] , бо утримує старшого сина. Тому, не тільки [PERSON] зобов`язаний утримувати [PERSON] , але й відповідачка, в рівній мірі. У своєму відзиві відповідачка вказує на те, що перерахування аліментів почались вже після того, як вона повідомила позивача, що готує документи для подання їх до суду для стягнення аліментів. І вона вважає, що первопричиною стабільного та регулярного надсилання [PERSON] аліментів було недопущення виникнення заборгованості, але не турбота про дитину. Наголошується, що «до цього, чомусь ніяких аліментів не надавалося». Однак, це не відповідає дійсності і нічим іншим, ніж спотворення об`єктивної реальності. Позивач перераховував на користь відповідачки грошові кошти у рахунок аліментів на утримання [PERSON] протягом 2021-2022 років, що не узгоджується з позицією «недопущення виникнення заборгованості, але не турбота про дитину». Тобто, з долучених квитанцій вбачається, що позивач добровільно виконував свій обов`язок щодо утримання доньки у достатньому розмірі, не мав і не має наміру ухилятись від сплати аліментів, в той час, як відповідачка умисно намагається створити негативне уявлення про позивача. Враховуючи вищенаведене, можливо зробити висновок, що позиція відповідача щодо предмету спору не ґрунтується та не відповідає законодавству, а тому позовні вимоги підтримують та на задоволені позову наполягають (а.с.47-50). 14 травня 2024 року на адресу суду від [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, які судом до уваги не приймаються, оскільки подані з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: у поданому запереченні відсутній підпис відповідачки, про що Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було складено акт № 13 (а.с.120). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. У відповідності до ч.2 ст.51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст.5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Як встановлено судом, [INFO] народилась [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 03, складений 05 серпня 2016 року Виконавчим комітетом Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області та, згідно з вищевказаним актовим записом, батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Як зазначає представник позивача, на підставі судового наказу № 182/374/23 від 18.07.2023 року, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 31 січня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Як на підставу звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, представник позивача посилається на те, що майновий стан її довірителя змінився, оскільки він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , в якому [INFO] у них народилась донька [PERSON] (а.с.20, 31). При цьому, заборгованість зі сплати аліментів у нього відсутня. Однак, йому дуже важко утримувати двох своїх дітей, яким він є біологічним батьком, та дружину, яка перебуває в декретній відпустці, а також її дитину від першого шлюбу. Проте, викладені обставини судом до уваги не приймаються, оскільки, у відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.141 СК України, батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі, і щодо її утримання. Згідно § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України», зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п.3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України»). При визначенні розміру аліментів, суддя враховує рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст.141 СК України. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Отже, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, закон надає право платнику аліментів звернутися до суду про зміну розміру аліментів. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Так, представник позивача, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, посилається на те, що з її довірителя, окрім стягнутих аліментів, які він просить зменшити, стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини Варвари. Проте, той факт, що позивач має ще одну дитину у суду сумніву не викликає, проте, до уваги дане твердження щодо примусового стягнення судом до уваги не приймається, оскільки належним та допустимими доказами не підтверджено. А саме по собі твердження щодо стягнення та перебування на утриманні носить суто формальний характер та не може бути підставою для зменшення розміру аліментів дитини, народженої в іншому шлюбі. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Проте, окремо факт народження ще однієї дитини не змінює сімейний стан та не свідчить про погіршення матеріального стану. Сама по собі обставина того, що розмір щомісячних доходів позивача більший за розмір доходів відповідача при рівності інших умов (вік, стан здоров`я, матеріальний стан), не може впливати на баланс рівності обов`язку батьків щодо дитини, а лише може бути стимулюючою обставиною для відповідача вживати заходів щодо збільшення власних доходів, що за таких умов, може бути підставою для зміни розміру стягуваних аліментів у майбутньому. Тому, суд також враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку матір. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи вимоги чинного законодавства, а також той факт, що стороною позивача не доведено, що його майновий стан змінився. При цьому, будь-який розрахунок, щодо часток стягуваних аліментів, суду надано не було, тобто, фактично з матеріалів справи вбачається, що відносно позивача відкрите єдине виконавче провадження щодо стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини, будь-які інші докази та наявність інших виконавчих проваджень, згідно яких можливо здійснити та застосувати розмір часток, ані позивачем, ані його представником надано не було. Тобто, стороною позивача не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини, порівняно з іншою. До таких висновків дійшов Верховний суд у Постанові від 16.09.2020 року (справа № 565/2071/19. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для застосування ст.192 СК України, шляхом зменшення розміру аліментів, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed