Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

[PERSON] просить стягнути з [PERSON] 10000 доларів США заборгованості за договором позики від 09.08.2021 року та 3% річних, що становить 900 доларів США. На обґрунтування, з посиланням на норми ст.ст. 1046-1049, 625 ЦК України, у позові вказав, що 09.08.2021 року надав відповідачу в борг 10000 доларів США на строк до 10.08.2021 року про що останній склав розписку. Проте, взятих на себе зобов`язань [PERSON] не виконав, грошей до теперішнього часу не повернув, що і стало підставою звернення до суду про примусове стягнення заборгованості, а також 3% річних. [PERSON] подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримує, не заперечує винесенню заочного рішення суду (а.с. 32). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином та завчасно (а.с. 31), поважність причин неявки не сповістив, заяви про відкладення справи від нього не надходило. За таких обставин неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи і винесенню судового рішення. Оскільки позивач не заперечує заочному розгляду справи, про що зазначив у клопотанні, справу можливо розглянути за відсутності сторін у порядку заочного провадження за наявними у справі доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ст.ст. 526, 530, 612 ЦК зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Положеннями ст. 625 ЦК унормовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог ст. 192 ЦК гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 524 ЦК грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами. Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16,\~ від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17). У постанові від 11.09.2024 року формулюючи висновок щодо застосування ч. 2 ст. 533 ЦК Велика Палата Верховного Суду констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Із матеріалів справи видно, що 09.08.2021 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у борг 10000 доларів США, які зобов`язався повернути 10.08.2021 року. Дана обставина підтверджена власноруч написаною [PERSON] розпискою від 09.08.2021 року (а.с. 7). Проте, грошей до теперішнього часу відповідач не повернув, що, з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК, є підставою для стягнення не тільки основного боргу, а й 3% річних від простроченої суми 900 доларів США. Водночас, як зазначалося вище, стягненню підлягає заборгованість не в доларах США, а еквівалент за курсом Національного банку України на день виконання рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати повінні бути відшкодовані відповідачем.

Outcome: approved