Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,0480 га, з кадастровим номером: 5124110100:01:007:0051, цільове призначення якої "для індивідуального садівництва", що розташована по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що 10.01.2024 р. між нею та відповідачкою [PERSON] у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі продажу вищевказаної земельної ділянки, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано усі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що відповідачка не здійснила державну реєстрацію земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки втратила правовстановлюючі документи. Таким чином, придбане позивачкою майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що позивачка є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, вона просить задовольнити позовні вимоги. Позивачка у підготовче судове засідання не з`явилась, відповідно до викладеної у позовній заяві вимозі просила розглянути справу у її відсутності. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій також просила розглянути справу у її відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Судом в ході судового розгляду справи були дослідженні: нотаріально не посвідчений договір купівлі продажу від 10.01.2024 р., згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку, площею 0,0480 га, з кадастровим номером: 5124110100:01:007:0051, цільове призначення якої "для індивідуального садівництва", що розташована по [ADDRESS] ; акт приймання передання майна за договором купівлі продажу від 10.01.2024 р.; розписка [PERSON] від 10.01.2024 р.; відповідь завідувача Ренійського сектору архівного відділу Ізмаїльської РДА Одеської області на запит від 15.02.2023 р.; архівний витяг з рішення 6 сесії ХХІІІ скликання Реніської міської ради від 25.06.1999 р. № 119 «Про передання земельних ділянок безоплатно у приватну власність для ведення садівництва мешканцям м. Рені»; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.07.2023 р.; Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.05.2024 р.; технічний паспорт на садовий (дачний ) будинок по [ADDRESS] ; паспорт [PERSON] , серії [NUMBER] з ідентифікаційним номером; паспорт [PERSON] , № [NUMBER] від 11.07.2019 р. з ідентифікаційним номером. Дослідивши надані\~докази,\~судом було\~встановлено,\~що 10.01.2024\~позивач домовилась\~із відповідачкою\~ [PERSON] \~про купівлю земельної ділянки, площею 0,0480 га, з кадастровим номером: 5124110100:01:007:0051, цільове призначення якої "для індивідуального садівництва", що розташована по [ADDRESS] . В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передала відповідачці обумовлену суму грошей, а відповідачка надала позивачці об`єкт нерухомості для вільного користування і володіння. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивачка, через деякий час, запропонувала відповідачу привести домовленість у відповідність до вимог закону, однак з`ясувалось, що відповідач не зможе надати нотаріусу правовстановлюючі документи на нерухоме майно, оскільки вона не здійснила державну реєстрацію земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Про існування цих обставин, позивачці до укладення договору не було відомо. Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 10.01.2024 р., відповідачка не мала право відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачкою майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду докази в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивачка передала продавцю обумовлену суму коштів, а продавець передала позивачці нерухоме майно. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачці була передана обумовлена сума грошей, що підтверджується відповідною розпискою [PERSON] , а позивачці об`єкт нерухомості. Відповідачка жодного разу не висувала вимоги щодо повернення об`єкту нерухомості, не заперечувала проти визнання права власності за позивачкою, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:\~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.\~ Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. \~ \~ \~ \~Так, позивачка набула право власності на земельну ділянку, площею 0,0480 га, з кадастровим номером: 5124110100:01:007:0051, цільове призначення якої "для індивідуального садівництва", що розташована по [ADDRESS] в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачки, яка фактично не мала права його відчужувати на той період, оскільки не зареєструвала своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до рішення Ренійської міської ради Ренійського району Одеської області від 25.06.1999 року №110 відповідачці було виділено вказану земельну ділянку безоплатно у приватну власність для ведення садівництва. Вона замовила технічну документацію щодо відведення земельної ділянки, земельній ділянці присвоїли кадастровий номер, інформацію про земельну ділянку було внесено до Державного земельного кадастру. Однак, у зв`язку з тим, що відповідачкою було втрачено документ про право власності на земельну ділянку вона не мала можливості здійснити державну реєстрацію земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч. 1 ст. 120 ЗК України). Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачкою, як за добросовісним набувачем, право власності на земельну ділянку, площею 0,0480 га, з кадастровим номером: 5124110100:01:007:0051, цільове призначення якої "для індивідуального садівництва", що розташована по [ADDRESS] . Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved