Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

У серпні 2024 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з [PERSON] мають спільного сина [PERSON] , 2006 року народження. Спільне життя не склалось, їх шлюб розірвано. Дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. За судовим наказом з відповідача стягнені аліменти в розмірі частини. На даний час син вже досяг повноліття та продовжує навчання на денній формі, самостійного заробітку не має, у зв`язку з чим потребує матеріального забезпечення. Її доходу не достатньо для утримання дитини. Відповідач працює, має дохід та зобов`язаний також нести витрати на утримання дитини, яка продовжує навчання до 23 років. В добровільному порядку відповідач допомоги не надає, тому звернулася з даним позовом. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, з дня подання позову до досягнення дитиною 23-річного віку; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивачка не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги про стягнення аліментів підтримала. У судове засідання відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Ухвалу про відкриття, позовну заяву відповідачу направлено на останню відому адресу зареєстрованого проживання. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Також виклик відповідача здійснювався шляхом направлення смс-повідомлень, розміщенням оголошенням на сайті суду. Ухвала про відкриття провадження по справі, позовну заяву з додатками відповідачу направлено на адресу зареєстрованого місця проживання ( [ADDRESS] ), конверти повернулись з відміткою «Адресат відтсуній», що відповідно до ст.128 ЦПК є належним повідомленням. 25 листопада 2024 року до суду надійшло електронне звернення від [PERSON] , вказав: «Хочу оскаржити позов [PERSON] що до виплати аліментів повнолітній дитині доки вона навчається.Сам приїхати на судове засідання, бо військовослужбовий». Інших заяв, клопотань від відповідача не надходило. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Посилання відповідача, що мінімальний розмір аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, не встановлений, суперечать ст.200 та ст.201 СК України. За ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу (ст.201 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] , 2006 року народження. З довідки КЗ професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж сфери послуг» №266 від 30 квітня 2024 року вбачається, що [PERSON] зарахований до коледжу за професією «Кухар, кондитер», група 104, денна форма навчання; початок навчання 01 вересня 2023 року, закінчує навчання 20 лютого 2025 року. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину підлягають до задоволення 08 серпня 2024 року. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З поданих позивачем доказів не можливо встановити чи отримує [PERSON] стипендію та її розмір. Відповідач жодних клопотань не заявив, не повідомив суду причини неможливості подати такі докази. Доказів матеріального стану відповідача матеріали справи не містять. Разом з тим, до повноліття дитини [PERSON] сплачував аліменти в розмірі частини, заперечень щодо такого розміру не мав. Суд враховує, що відповідач є повнолітнім, працездатним чоловіком, який має на утримання сина, який продовжує начвання, його стан здоров`я задовільний. Відповідач направляючи повідомлення до суду, не надав жодних обґрунтованих заперечень щодо неможливості сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , 2006 року народження. Доказів неспроможності сплачувати аліменти відповідач суду не надав. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Тому при визначенні розміру аліментів суд враховує, що син хоч досяг повноліття, але навчається, та аліменти мають відповідати дійсним потребам дитини, які б забезпечували її потреби при навчанні, а не іншими потребами, які батьки у разі можливості можуть надати. З огляду на те, що дитина проживає з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на працездатну особа, враховуючи, що дитина навчається на очній формі навчання, відсутність обґрунтованих заперечень щодо сплати аліментів у заявленому позивачем розмірі, докази дійсних витрат на дитину, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі 1/6 частини його доходу і до 23-х років, за умови продовження навчання. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved