Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

В січні 2022р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь витрати на утримання спільного майна в розмірі 7714,58 грн.; судовий збір в розмірі 992,4 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона і відповідач є співвласниками (по частині кожний) нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень 119 (літ. А), загальною площею 87,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Позивачкою одноособово, як співвласником були понесені витрати з утримання будинку та прибудинкової території, витрати на телекомунікаційні послуги та витрати на ремонт сантехнічного обладнання, у загальному розмірі 15429,16 грн. В досудовому порядку позивачка неодноразово зверталася до відповідача з письмовими претензіями зі сплати ним, половину вартості зазначених витрат, щодо утримання їх спільного майна, проте всі звернення позивачки, відповідачем були проігноровані. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Рибака М.А. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2022р. позов залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Розпорядженням від 04 липня 2023р. За № 01-08-695 здійснено повторний автоматичний розподіл справ між суддями Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 липня 2023р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2023р. прийнято справу до розгляду та призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024р. продовжено розгляд справи, в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) учасників справи. У встановленому законом порядку, учасники справи були оповіщені судом про відкриття провадження по справі та призначення справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 08 жовтня 2024р. на адресу суду надійшла заява відповідача, в якій сторона відповідача клопотала перед судом про розгляд справи у свою відсутність, зазначивши, що ним, як співвласником зазначених вище нежитлових приміщень були понесені витрати зі сплати вартості електроенергії, за обслуговування будинку та прибудинкової території, за теплову енергію. Також, відповідач звертав увагу суду, що з ним, як співвласником нежитлових приміщень, позивачкою не були погоджені ремонтні роботи з заміни радіатора опалення, а також вартість придбання нового радіатора. Відзив на позов, стороною відповідача до суду не подавався. В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи були оповіщені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що [INFO] помер батько сторін - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 2021р., позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] , є співвласниками (по частині кожний) нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень 119 (літ. А), загальною площею 87,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що нею одноособово, як співвласником були понесені витрати з утримання будинку та прибудинкової території, витрати на телекомунікаційні послуги та витрати на ремонт сантехнічного обладнання, у загальному розмірі 15429,16 грн. Як встановлено судом, позивачкою були понесені витрати зі сплати вартості послуг з утримання будинку та прибудинкової території - 5475,78 грн. (03 червня, 20 вересня 2021р.) ; витрати зі сплати послуг за телекомунікаційні послуги, у зазначених вище приміщеннях - 4762,93 грн. (03, 04 червня, 02 вересня 2021р.) (а.с. 21-25). Також позивачкою, було зазначено, що нею були понесені витрати, на ремонт сантехнічного обладнання у спільному майні сторін, в розмірі 5190,45 грн. (а.с. 29-31). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. На підставі ст. ст. 66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом /квартирна плата/ обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги /водопостачання, газ, та інші послуги/ береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992р. «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Законом України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції, яка діє з 09 червня 2018р., врегульовані відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання комунальних послуг, і фізичною особою, яка отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Згідно ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Так, Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018р. у справі № 750/12850/16, від 07 липня 2020р. у справі № 712/8916/17, дійшов висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі. Відсутність укладеного договору про надання послуг не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані їм послуги. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмету доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що дійсно стороною позивача, були понесені витрати, зі сплати вартості послуг з утримання будинку та прибудинкової території - 5475,78 грн. (03 червня, 20 вересня 2021р.); витрати зі сплати послуг за телекомунікаційні послуги, у зазначених вище приміщеннях - 4762,93 грн. (03, 04 червня, 02 вересня 2021р.) (а.с. 21-25), на спростування цих обставин стороною відповідача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). За змістом ч. 1, 2 ст. 358 цього Кодексу, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Положеннями ст. 360 ЦК України, визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 5119,36 грн. (5475,78 грн. + 4762,93 грн.)/2). Стосовно вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь половину вартості витрат на ремонт сантехнічного обладнання у спільному майні в розмірі 2595,23 грн. (а.с. 29-31), то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано доказів пошкодження зазначеного сантехнічного обладнання, відсутні відомості про погодження з відповідачем, як співвласником нежитлових приміщень вартість ремонтних робіт та вартість відповідного обладнання, як і відсутні відомості про необхідність саме заміни цього обладнання, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Доводи сторони відповідача, що ним також були понесені витрати з утримання спільного майна сторін, що на думку сторони є підставою для відмови в задоволенні позову, судом оцінюються критично, оскільки, як вбачається з наданих стороною відповідача квитанцій, такі витрати були понесені стороною відповідача з утримання спільного майна, але за інший проміжок часу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,4 грн. Стосовно вимог позивачки, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5500,0 грн., то в цій частині витрати підлягають зменшенню, виходячи з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial