Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

У жовтні 2024 року позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є бабою малолітнього [PERSON] , [INFO] . Син позивачки - батько малолітнього [PERSON] , [PERSON] помер [INFO] . Матір`ю малолітнього [PERSON] є відповідачка [PERSON] . З моменту смерті сина малолітній онука [PERSON] спочатку періодично проживав з позивачкою, а періодично зі своєю матір`ю. Весь цей час мати життям дитини не цікавилася, участі у її вихованні та догляді не брала, фізичним, духовним та моральним розвитком не займалася, не виявляла бажання спілкуватися з дитиною. Всі питання щодо виховання вирішуються бабою самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Зазначені обставини свідчать про невиконання відповідачкою [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Вважає, що зазначені нею обставини є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини. 17.10.2024 суддею ухвалено відкрити провадження у справі та її розгляд проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 20). У підготовче засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак подала заяву у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглянути у її відсутності (а. с. 40). Представник Служби у справах дітей Погребищенської міської ради, в судове засідання не з`явилася також, подала заяву у якій позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Справу просила розглянути у їх відсутності (а. с. 41). Відповідачка [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, однак 01.11.2024 позивачкою [PERSON] до канцелярії суду була скерована заява про доручення документів до матеріалів справи, в якій просить долучити до матеріалів справи копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , в якій вказано, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого зареєстроване: [ADDRESS] . Зміст ст. 166 Сімейного Кодексу України їй нотаріусом роз`яснено (а.с. 28-30). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. З`ясувавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного. Так, за змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є відповідачка [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 14.07.2017 року (а.с. 7). [INFO] батько дитини [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.07.2023 (а.с. 10). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання № 15 від 10.10.2024 комісією на час перевірки виявлено, що [PERSON] , [INFO], дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно з актом обстеження умов проживання комісії ССД Погребищенської міської ради від 11.10.2024 на підставі заяви [PERSON] проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] умови проживання задовільні. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: облаштовано окрему кімнату зі спальним та робочим місцями, одяг та взуття відповідають віку та сезону в достатній кількості. За вказаною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В сім`ї виховується двоє дітей, які систематично відвідують навчальний заклад. [PERSON] хоче жити з бабусею, бо мама не займається його вихованням. Дитина відкрита, комунікабельна, має добрі стосунки з іншими членами сім`ї. [PERSON] має бажання забрати онука для виховання та спільного проживання (а.с. 11). Відповідно до характеристики учня 2 класу КЗ «Новофастівський ліцей Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області» [PERSON] , [INFO], останній в навчальному закладі навчається з 1 класу, зарекомендував себе з позитивної сторони, як старанний активний учень, який проявляє інтерес до навчання. За період навчання спілкуватися з матір`ю хлопчика не доводилось, а бабуся постійно приводить онука до школи, забирає після уроків, цікавиться його успіхами (а.с. 14). З довідки від 07.10.2024 вих. № 24, виданої КЗ «Новофастівський ліцей Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області» про участь мами учня 2 класу [PERSON] у шкільному житті дитини вбачається, що учень регулярно відвідує заняття у ліцеї, завжди охайний, доглянутий. Бабуся завжди спілкується з педагогом, цікавиться шкільним життям дитини. Мати [PERSON] контакту із закладом, де навчається дитина, не підтримує, із вчителем не спілкується, батьківські збори ніколи не відвідує (а.с. 15). Відповідно до довідки-характеристики, виданої 09.10.2024 за № 14-62 старостою Новофастівського старостинського округу Лесею Шепетею, на [PERSON] , [INFO] , жительку [ADDRESS] , остання проживає в с. Новофастів, на території Новофастівського старостинського округу не працює, схильна до вживання алкогольних напоїв, під дією яких у неї проявляється агресія, створює конфліктні ситуації із оточуючими (а.с. 12). Отже, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що мати дитини - відповідачка [PERSON] з часу смерті батька дитини, повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а саме з дитиною не проживає, відтак не проявляє материнської турботи щодо малолітнього сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та не займається вихованням і навчанням, а також матеріально не забезпечує сина. Вказане також підтверджується висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 14 листопада 2024 року № 422 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав», згідно якого уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до її дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 36-39). У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Згідно частин 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення. Відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною, що необхідно для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Досліджені у судовому засіданні докази підтверджують посилання позивачки на те, що відповідачка ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини. Протягом розгляду справи відповідачка для себе належних висновків не зробила, реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчинила. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні [PERSON] її малолітнього сина, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що відповідачка намагалася виконувати батьківські обов`язки. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідачки [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , її свідоме нехтування своїми обов`язками як матері, її небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку дитини, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На переконання суду позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] не зашкодить інтересам дитини, її подальшому вихованню та утриманню. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачкою та необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved