Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

27 вересня 2024 року представник позивача АТ «ОТП Банк» Лісова Вікторія Юріївна засобами поштового зв`язку звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, у якому просив суд стягнути із [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість\~ за кредитним договором № 2039518260 від 17.01.2023 в розмірі 30651,01 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту 25682,84 грн та заборгованості за відсотками 4968,17 грн.\~ В обґрунтування позову вказували, що між 17 січня 2023 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено в електронній формі кредитний договір № 2039518260 шляхом підписання електронним цифровим підписом Клієнта на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит, а позичальник приймає Кредит, зобов`язується належним чином виконати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом, а також виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені кредитним договором та Правилами кредитування. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору кредит видається в розмірі 34000,00 грн на цільове використання кредиту на загальні споживчі цілі. Протягом дії Кредитного договору для розрахунку процентів за користування Кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 40% річних. Дата остаточного повернення кредиту 17.01.2026. Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору № 2039518260 від 17.01.2023 Графіку платежів та Розрахунку загальної вартості кредитну встановлено, що [PERSON] зобов`язаний сплачувати на погашення кредиту фіксовану суму 1636,00 грн протягом 36 місяців,крім останнього 1577,79 грн. Загальна вартість кредиту 58837,79 грн.\~ Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. Згідно розрахунку заборгованості, у зв`язку із порушенням умов Кредитного договору № 2039518260 від 17.01.2023 станом на 12.07.2024 заборгованість [PERSON] перед АТ «ОТП Банк» становить 30651,01 грн, що складається з: заборгованості за тілом кредиту 25682,84 грн та заборгованості за відсотками 4968,17 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2024 року справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 09 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 05 листопада 2024 року. 31 жовтня 2024 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника АТ «ОТП Банк». Проти винесення заочного рішення не заперечила.\~ Судовий розгляд у справі, призначений на 05 листопада 2024 року відкладено на 04 грудня 2024 року через неявку відповідача в судове засідання. В судове засідання 04 грудня 2024 року відповідач повторно не з`явився, про час\~ та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до даних з Єдиного державного демографічного реєстру від 07 жовтня 2024 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , з 18.06.2016 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.70). Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України - у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з вимогами ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 17 січня 2023 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено в електронній формі кредитний договір № 2039518260 (а.с 11-14), шляхом підписання електронним цифровим підписом Клієнта на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит, а позичальник приймає Кредит, зобов`язується належним чином виконати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом, а також виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені кредитним договором та Правилами кредитування (п.2.1). Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору кредит видається в розмірі 34000,00 грн на загальні споживчі цілі. Протягом дії Кредитного договору для розрахунку процентів за користування Кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 40% річних. Дата остаточного повернення кредиту 17.01.2026. Згідно п.\~ 1.2 повернення кредиту а сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів. Згідно п. 5 Договору клієнт підтверджує, що сторонами вже було укладено Договір про дистанційне обслуговування та електронну взаємодію, відповідно до якого Клієнт визнав, що Простий Електронний Підпис Клієнта є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом. Клієнт підтверджує, що перед підписанням Паспорту споживчого кредиту, Кредитного договору з Графіком Платежів (надалі окремо або разом - Документ/-и) Клієнт попередньо ознайомився з текстами цих Документів. Сторони погодили, що після попереднього ознайомлення з текстами цих електронних Документів Клієнт підписує Документи у електронній формі, шляхом накладення Простого Електронного Підпису Клієнта. Накладенням Простого Електронного Підпису Клієнта завершується створення електронного Документа. У день підписання Сторонами Кредитного договору Банк надсилає Клієнту на його електронну адресу, що зазначена у реквізитах Кредитного договору, оригінальні примірники електронних Документів Клієнта. Сторони домовилися, що дата, яка зазначена на Кредитному договорі вважається одночасно датою відправлення Банком електронних примірників Документів Клієнта, а також фактичною датою одержання Клієнтом електронних примірників Документів від Банку на електронну адресу Клієнта без додаткових повідомлень та підтверджень з боку Клієнта. Сторони домовилися, що внесення змін до електронних Документів повинні бути складені та підписані Сторонами за згодою Сторін у письмовій формі, але вже не у електронній формі. На вимогу Клієнта Банк надає засвідчені копії на папері з електронних Документів. Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору № 2039518260 від 17.01.2023 Графіку платежів та Розрахунку загальної вартості кредитну зазначено детально строк кредиту 36 місяців, загальна вартість кредиту 58837,79 грн, щомісячний платіж позичальника становить 1636,00 грн, крім останнього 1577,79 грн. Судом встановлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером № 21598788 від 17 січня 2023 року на суму 34000,00 грн. В свою чергу позичальник [PERSON] свої зобов`язання за договором порушив, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно розрахунку становить 30651,01 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту 25682,84 грн та заборгованості за відсотками 4968,17 грн (а.с. 10).\~ При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. З наведених обставин справи вбачається, що кредитні договори на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, адреса електронної пошти), які до того ж відповідають даним зазначеним відповідачем в клопотанні про призначення експертизи, були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені, ним до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору. Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів, суду не надав. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених у справі обставин, суд вважає, що відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконала взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню з позичальника на користь банку. Відповідач відзив з відповідними доказами із запереченнями проти позову та в спростування доводів позивача до суду не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі сплаченого судового збору 3028,00 грн.

Outcome: approved