Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

До Ірпінського\~міського суду\~Київської області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~договором позики.\~В позовній\~заяві позивач\~зазначив,\~що між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] було\~укладено договір\~позики 03\~березня 2020\~року,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Шевченко\~І.Л.\~за реєстровим\~№ 448.\~Одночасно,\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~укладено іпотечний\~договір від\~03.03.2020,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Шевченко\~І.Л.\~за реєстровим\~№449,\~яким було\~забезпечено виконання\~зобов`язань\~відповідача за\~Договором позики\~шляхом передачі\~в іпотеку\~житлового будинку\~ [ADDRESS] . Відповідно до\~п.\~1\~договору позики\~позикодавець передав,\~а позичальник\~прийняв у\~позику грошові\~кошти в\~сумі 460300\~(чотириста\~шістдесят тисяч\~триста)\~гривень 00\~коп.,\~що на\~день укладення\~цього договору\~становить еквівалент\~18\~412\~(вісімнадцять\~тисяч чотириста\~дванадцять)\~доларів США\~00\~центів за\~курсом продажу\~доларів ПАТ\~КБ «Приват\~Банк»,\~які позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцю\~не пізніше\~третього березня\~дві тисячі\~двадцять другого\~року.\~В подальшому,\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~укладено договір\~про відступлення\~прав від\~06.07.2022\~за договором\~позики,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Шевченко\~І.Л.,\~відповідно до\~якого первісний\~позикодавець передає,\~а новий\~позикодавець приймає\~всі права\~вимоги за\~договором позики.\~ З\~моменту укладання\~цього договору\~новий позикодавець\~набуває статусу\~позикодавця за\~договором позики.\~Також,\~одночасно укладено\~і договір\~про відступлення\~прав від\~06.07.2022\~за договором\~іпотеки,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Шевченко\~І.Л.,\~відповідно до\~якого в\~порядку та\~на умовах,\~визначених цим\~договором,\~первісний іпотекодержатель\~відступає (передає),\~а новий\~іпотекодержатель набуває,\~(приймає)\~належні первісному\~іпотекодержателю права\~за договором\~іпотеки,\~включаючи,\~але не\~обмежуючись,\~у разі\~невиконання позичальником\~зобов`язань за\~договором позики,\~право задовольнити\~свої вимоги\~за договором\~позики шляхом\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки за\~договором іпотеки.\~Сторони домовилися,\~що зміна\~іпотекодержателя у\~зобов`язаннях,\~що виникли\~на підставі\~іпотечного договору,\~вважається такою,\~що відбулася,\~а права\~за договором\~іпотеки вважаються\~відступленими новому\~іпотекодержателю з\~моменту підписання\~та нотаріального\~посвідчення цього\~договору.\~З моменту\~набуття чинності\~цим договором\~до нового\~іпотекодержателя переходять\~усі права\~і зобов`язання\~первісного іпотекодержателя\~у зобов`язаннях,\~що виникли\~на підставі\~договору іпотеки,\~в обсязі\~та на\~умовах,\~що існують\~на момент\~набрання чинності\~цим договором.\~Отже,\~з 06.07.2022\~новим позикодавцем\~за договором\~позики є\~ [PERSON] .\~Пунктом 10\~договору позики\~передбачено,\~що позичальник\~своїм підписом\~в цьому\~договорі підтверджує\~факт отримання\~грошей від\~позикодавця.\~В свою\~чергу,\~пунктом 2\~договору позики\~передбачено,\~що позика\~є безпроцентною.\~Повернення позиченої\~суми грошей\~повинне проходити\~в готівковій\~формі у\~місті Києві\~за курсом\~продажу доларів\~США ПАТ\~КБ «Приват\~Банк» на\~день проведення\~розрахунку за\~цим договором.\~Крім цього,\~пунктом 2\~договору позики\~передбачено графік\~платежів.\~Проте,\~відповідач зобов`язання\~щодо повернення\~позичених грошових\~коштів виконав\~частково,\~а саме:\~здійснив 15\~платежів,\~кожен з\~яких склав\~еквівалент 288\~доларів США,\~а у\~загальному розмірі\~еквівалент 4\~320\~доларів США.\~Починаючи з\~03\~липня 2021\~р.\~ [PERSON] \~платежі не\~здійснювала,\~позику у\~визначений договором\~позики строк\~не повернула. Враховуючи, що відповідачем за договором позики сплачено 15 платежів у гривневому еквіваленті 288 доларів США, що в загальному складає еквівалент 4 320 доларів США, то несплачений залишок станом на день подання даного позову складає гривневий еквівалент (18412 - 4320) = 14 092 доларів США 00 центів. В свою чергу, станом на 28.03.2024 офіційний курс Національного банку України становить 39,22 грн. за 1 долар США. Отже, стягненню з відповідача за основним боргом підлягає (14 092 х 39,22) = 552 688 грн. 24 коп. Також зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягають сплаті 3% річних у розмірі 655 грн. 62 коп. Просить суд стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у загальному розмірі 553 343 (п`ятсот п`ятдесят три тисячі триста сорок три) грн. 86 коп., з яких 552 688 грн. 24 коп. основної заборгованості та 655 грн. 62 коп. 3% річних, також здійснити розподіл судових витрат. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Ліщишин І.В. подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують просять їх задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач \~ [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Заяву про слухання справи за її відсутності не надала, причини неявки суду не повідомила. Про час і місце слухання справи повідомлена належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Судом встановлено, що 03 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим № 448. Одночасно, 03 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим № 449, яким було забезпечено виконання зобов`язань відповідача за договором позики шляхом передачі в іпотеку житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 460 300 (чотириста шістдесят тисяч триста) гривень 00 коп, що на день укладення цього договору становить еквівалент 18 412 (вісімнадцять тисяч чотириста дванадцять) доларів США 00 центів за курсом продажу доларів ПАТ КБ «Приват Банк», які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше третього березня дві тисячі двадцять другого року. Згідно п. 9 договору позики заміна позикодавця у цьому договорі здійснюється без згоди позичальника. 06 липня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення прав за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., 03 березня 2020 року за реєстровим № 448, - відповідно до якого первісний позикодавець передає, а новий позикодавець приймає всі права вимоги за договором позики, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., 03 березня 2020 року за реєстровим № 448 із усіма договорами про внесення змін та доповнень. З моменту укладання цього договору новий позикодавець набуває статусу позикодавця за договором позики. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Аналізуючи укладений між сторонами договір позики, який нотаріально посвідчений, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при укладенні договору відповідач погодилася з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час підписання договору. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Суд бере до уваги поданий позивачем розрахунок, оскільки відповідачем жодних заперечень чи зауважень не надано. Із відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості в розмірі 552 688,24грн. (14092 доларів США Х 39,22грн.), оскільки, як зазначено позивачем відповідачем за договором позики сплачено 15 платежів у гривневому еквіваленті 288 доларів США , що в загальному складає еквівалент 4\~320 доларів США. Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача 3 % річних від суми боргу за період з 04.07.2021 року по 23.02.2022 в сумі 655,62грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 4 договору позики у разі несвоєчасного повернення грошей за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 1% від позиченої суми. Таким чином\~умовами укладеного\~договору позики,\~передбачено інший розмір процентів від простроченої суми, яку боржник зобов`язаний сплатити на вимогу кредитора, а саме 1 % від позиченої суми. До суду відповідно до статті 81 ЦПК України позивачем не було подано даних щодо погашення позики, що позбавляє суд можливості встановленню факту не виконання відповідачем грошового зобов`язання, наслідками якого є стягнення з останньої встановленої неустойки у розмірі 1% від позиченої суми. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч.2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних задоволенню не підлягають з підстав їх недоведеності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимоги стягнення витрат на правничу допомогу. В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до статті 14 Правил адвокат надає правову допомогу відповідно до законодавства України про адвокатуру та адвокатську діяльність на підставі договору про надання правової допомоги. Зміст цієї угоди (форма його викладу) не може свідчити про безумовну домовленість сторін про порядок обчислення гонорару та порядок його сплати. Визнаним міжнародним стандартом здійснення адвокатської діяльності є принципи чесності та добропорядної репутації адвоката, який відображений в етичних кодексах поведінки адвокатів та який розповсюджується на всі напрями професійної діяльності адвоката. Договір про надання правової допомоги має відповідати вимогам Закону та Правилам, а також визнаним міжнародним та національним стандартам надання правової допомоги. Правові підстави для стягнення винагороди адвоката за надані послуги (гонорар) мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а саме договором про надання правової допомоги, письмовими документами про проведені розрахунки між сторонами договору. Представник позивача в позовній заяві зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а саме: витрат на професійну правничу допомогу становить 12000,00грн., при цьому подає лише ордер серія АІ № 1566461 від 28 березня 2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, жодного документального підтвердження надання правової допомоги, витрат на правову допомогу та їх розрахунку не надано. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн. не підлягає задоволенню в повному обсязі, як така, що необґрунтована та безпідставна. Судом встановлено, що позивачем згідно квитанцій сплачено судовий збір у розмірі 5533,44 грн. за подання позовної заяви. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial