Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини з батьком та зобов`язання матері дитини утриматися від вчинення певних дій. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13.08.2024 у справі №756/9551/24 роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини з батьком та зобов`язання матері дитини утриматися від вчинення певних дій. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком та зобов`язання матері дитини утриматися від вчинення певних дій. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15.08.2024 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення аліментів, позивач зазначив, що 22.09.2015 з відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено актовий запис №2753. У шлюбі в сторін народився син, [PERSON] , [INFO] . Сторони проживали разом до серпня 2023 року. Після серпня 2023 року позивач з відповідачем разом не проживає, [PERSON] , поїхала проживати в місто Харків, забравши з собою спільного сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що багато раз забирав сина [PERSON] в місто Київ, та він проживав з ним, відвідував заняття для дитячого розвитку та самовдосконалення, самореалізації, а також для дошкільної підготовки, у зв`язку з тим, що в серпні 2023року відповідач забрала їх сина та він не пішов до школи в 2023-2024 навчальному році, позивачу довелося більше уваги приділяти сину, щоб останній зміг піти до навчального шкільного закладу в 2024 році. З травня 2024 року син проживає разом з позивачем у місті Києві, але час від часу виникає спір про його місце проживання. Як зазначає позивач, дитина проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні. Між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру аліментів, які має надавати відповідач на утримання дитини. Враховуючи витрати на утримання дитини, які несе позивач самостійно, та той факт, що відповідач є працездатною особою, позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000,00 грн. 23.10.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Стрикаль М.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому, зазначає, що відповідач, категорично заперечує проти позовних вимог позивача. Серед іншого, зазначає, що дитина [PERSON] постійно проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , у квартирі, яка належить на праві приватної власності на підставі Договору дарування від 03.09.1996 року матері відповідача - [PERSON] . Син [PERSON] , [INFO] - перебуває на утриманні матері - [PERSON] . Мати опікується сином і утримує його, у повному обсязі забезпечуючи всім необхідним. Зокрема, 17.04.2024 [PERSON] укладено декларацію №0001-5Н50-58А0 з [PERSON] - лікарем-педіатром Комунального некомерційного підприємства "Міська дитяча поліклініка №16" Харківської міської ради. Відповідно до довідки №03.1-16/51 від 14.10.2024, виданої Комунальним закладом «Харківська початкова школа №121 Харківської міської ради», на ім`я [PERSON] про те, що «він дійсно навчається в 1-А класі Комунального закладу «Харківська початкова школа №121 Харківської міської ради». Відповідно до характеристики від 14.10.2024 року [PERSON] , [INFO] , навчається в Комунальному закладі «Харківська початкова школа №121 Харківської міської ради» з 07.10.2024 року у інклюзивному 1-А класі. Таким чином, позов [PERSON] є необґрунтованим, адже [PERSON] , [INFO] , проживає разом з відповідачем та перебуває на її утриманні. Крім цього, позивач жодним чином не обґрунтовує необхідність стягнення аліментів саме у розмірі 5000,00 грн. 23.10.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Стрикаль М.В. надійшло серед іншого клопотання, в якому просить передати справу за підсудністю до Червонозаводського районного суду м.Харкова на підставі ч. 1 ст. 27 ЦПК України. 06.11.2024 від позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» надійшла заява, в якій, серед іншого, просить долучити до матеріалів справи довідку про відвідування [PERSON] школи №10 Дарницького району міста Києва та проводити розгляд справи у разі відсутності позивача 02.12.2024 від позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій серед іншого, позивач зазначає, що син [PERSON] навчався в школі №10 міста Києва з 02.09.2024 по 06.10.2024. Відповідач [PERSON] перед засіданням у суді приїхала до Києва та 27.09.2024 попросила позивача не вести до школи сина [PERSON] , щоб нібито вона змогла побути з сином вдома, хоча в перший місяць було в першокласників на той час 3 уроки і з 11 години по 20 годину вона змогла б приділити увагу сину. 30.09.2024 у день народження [PERSON] позивач зібрався вести його до школи, але відповідач залишила сина вдома. Також 01.10.2024 у день судового засідання [PERSON] залишився з відповідачкою, та після судового засідання відповідач, прочитавши позовну заяву, почала збирати речі [PERSON] і категорично вирішила забрати до себе сина [PERSON] у місто Харків і вранці 02.10.2024 вона з [PERSON] поїхала у Харків. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 02.12.2024 у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Стрикаль М.В. про зміну територіальної підсудності справи №756/10226/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення аліментів, відмовлено. Позивач у засідання суду не з`явився, при цьому, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, при цьому, 02.12.2024 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, клопотання про зміну територіальної підсудності справи підтримав у повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку, виходячи з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.10.2016. Як убачається із матеріалів справи, станом на час звернення позивача до суду з позовом, дитина фактично проживала з батьком [PERSON] та перебувала на його утриманні. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги, для належного забезпечення потреб сина та його розвитку, не надавав. Доказів на спростування вказаного відповідачем не надано. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами у справі досягнуто не було. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Одночасно, слід зазначити, що відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 17.07.2024 за вказаною адресою зареєстрований, зокрема, [PERSON] та [PERSON] (а.с.32). Згідно із довідки Спеціальної школи І-ІІ ступенів №10 Дарницького району м. Києва від 31.10.2024 за вих. №113, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчався в 1-А класі спеціальної школи І-ІІ ступенів №10 Дарницького району міста Києва з 02.09.2024 по 06.10.2024. Відрахований на підставі заяви матері [PERSON] та довідки №031-16/49 від 04.10.2024 виданої комунальним закладом «Харківська початкова школа №121 Харківської міської ради» з 07.10.2024, в зв`язку з переходом до комунального закладу «Харківська початкова школа №121 Харківської міської ради» (наказ №83/у від 04.10.2024 «Про відрахування зі складу учнів 1-А класу [PERSON] »). Разом з тим, як зазначає сторона відповідача, на теперішній час дитина фактично проживає з матір`ю у м. Харків та повністю перебуває на її утриманні. У свою чергу, позивачем не заперечується, що 02.10.2024 матір [PERSON] забрала сина до міста Харкова. Так, згідно із довідки від 14.10.2024 за вих. №03.1-16/51, [PERSON] дійсно навчається у 1-А класі комунального закладу «Харківська початкова школа №121 Харківської міської ради». Відповідно до характеристики від 14.10.2024 на [PERSON] , ученя 1-А класу комунального закладу «Харківська початкова школа №121 Харківської міської ради», останній навчається з 07.10.2024 у інклюзивному 1-А класі. Мати приділяє достатньо уваги дитині, активно приймає участь у навчальному процесі. Учень завжди присутній на онлайн уроках, відповідно до розкладу занять. Мати цікавиться успіхами дитини, постійно на зв`язку. Відтак, як убачається з матеріалів справи та не спростовано стороною відповідача, станом день пред`явлення позову до суду та по 01.10.2024 включно, дитина фактично проживала з батьком [PERSON] та перебувала на його утриманні. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків / рішення від 7 грудня 2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111/04, § 54). Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено. Можливість стягнення аліментів за рішенням суду залежить не лише від факту добровільної участі одного з батьків в утриманні дітей, а й від згоди іншого з батьків із розміром та способом такого утримання. Надання дітям матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом і обов`язком батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину (Постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 (провадження № 61-929св20). Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За положеннями ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За приписами ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. [PERSON] є жінкою працездатного віку, відомостей про незадовільний стан її здоров`я відповідачем суду не надано та під час судового розгляду не спростовано. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною третьою ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Відповідач та позивач повинні у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за нього, забезпечувати йому добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року у справі №759/10277/18). Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Беручи до уваги те, що позивачем не подано суду відповідних доказів на обґрунтування стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі саме 5000,00 грн. на дитину щомісячно та доказів того, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у зазначеному розмірі, суд, на підставі викладеного,

Outcome: partial