Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

У серпні 2023 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати за нею, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після, [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.10.2021 року, серії [NUMBER] . Після її смерті залишилося нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] , яка належала їй на підставі довідки ЖБК № 128 «Веселка» від 16.05.1997 року за № 5 та реєстраційного посвідчення від 22.05.1997 року. Після її смерті залишилося двоє спадкоємців першої черги, а саме [PERSON] донька спадкодавця та [PERSON] донька спадкодавця (її сестра). Позивач та її сестра (відповідач по справі) були зареєстровані разом зі спадкодавцем на момент його смерті в квартирі [ADDRESS] згідно довідки ДМР від 13.06.2023 року №14/5-7196. Позивач відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, адже на момент відкриття спадщини була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем. Натомість відповідач - [PERSON] на момент відкриття спадщини ( [INFO] ) не проживала разом зі спадкодавцем, що підтверджується довідкою-актом від 25.08.2023 року. Більш того, відповідач з 1988 року не проживала у вищезазначеній квартирі, адже проживала та була зареєстрована за іншою адресою, в дану квартиру вона була зареєстрована вперше 14.03.2016 року лише з тією метою, щоб отримати посвідку на проживання в Російській Федерації, що підтверджується копією її паспорта. 10.05.2016 року вона зареєструвала своє місце проживання в Російській Федерації за адресою: [ADDRESS] , тобто з цього моменту вона вже не була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] разом зі спадкодавцем. Після чого знялася з реєстрації місця проживання в Російській Федерації 06.02.2018 року, що підтверджується копією її паспорта. Надалі вона отримала паспорт Російської Федерації та 27.02.2018 року зареєструвала своє місце проживання в Російській Федерації за адресою: [ADDRESS] , де проживає й по сьогоднішній день, що підтверджується копією її паспорта Росіїської Федерації. Тобто, на момент відкриття спадщини (смерті спадкодавця - [INFO] ) відповідач - [PERSON] навіть не була зареєстрована разом зі спадкодавцем та перебувала закордоном в Російські Федерації, адже проживала та була зареєстрована в іншій країні, натомість у зв`язку з тим, що вона офіційно в Україні не надала вищезазначені документи її не було знято з реєстрації місця проживання та вона формально залишилася бути зареєстрованою разом зі спадкодавцем. Більш того на час відкриття спадщини (день смерті спадкодавця) [PERSON] навіть не перебувала на території України, що буде підтверджено відповіддю Державної прикордонної служби. Отже єдиним спадкоємцем який на час відкриття спадщини (смерті спадкодавця - 20.10.2021 року) був зареєстрований та проживав разом зі спадкодавцем являюсь я - [PERSON] . Тому, 23.08.2023 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори позивачу було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, адже з довідки ДМР від 13.06.2023 року вбачається, що [PERSON] була зареєстрована разом зі спадкодавцем, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину й видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] в цілому вона не може. Тому, я позбавлена можливості захистити свої спадкові права в позасудовому порядку та вимушена звернутися до суду з даним позовом з метою захисту своїх спадкових прав. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Представник Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 5). [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 10). Відповідно до листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 29.03.2016 року №3816 вбачається, що станом на 31.12.12 в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] міститься відомості про право власності за гр. [PERSON] на підставі довідки ЖБК №128 «Веселка» від 16.05.1997 року за №5, про що видано реєстраційне посвідчення від 22.05.1997 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №ХХVIII за реєстровим №12 (а.с. 7). Постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , в цілому, після померлої [INFO] матері [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради вбачається, що станом на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) склад зареєстрованих осіб становить 3 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 17). ОСББ «РАДУГА» у складі комісії мешканців будинку ОСББ «Радуга» за адресою: провулок Альпійський, буд. 18-а, скали акт-довідку від 25.08.2023 року, про те, що [PERSON] та її донька [PERSON] , були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживали за місцем реєстрації з 2016 року по сьогоднішній день 28.08.2023 рік. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. При цьому, одним із способів захисту цивільного права є визнання права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості здійснювати права власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом вимог ст.ст. 1268-1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. В судовому засіданні було надано пояснення свідками [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що [PERSON] не проживала з матір`ю років десять, тільки приїжджала відвідати разом з внуками. Як вбачається із відповіді Державної прикордонної служби Головного центу обробки спеціальної інформації від 21.06.2024 року №19-43597/18/24 [PERSON] в`їхала на територію України 21 жовтня 2021 року та 27 жовтня 2021 року знову перетнула кордон України (а.с. 141). Судом встановлено і не спростовано матеріалами справи, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] померлої [INFO] квартира [ADDRESS] не була постійним місцем проживання [PERSON] хоча вона була зареєстрована у цій квартирі і право її проживання у ній не обмежувалось. Натомість, з 2016 року не проживає за вказаною адресою, а проживає за кордоном. У визначений законом строк [PERSON] не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Державна реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS] сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті матері за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Відповідно до положень частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину, згідно положень частини 1 статті 1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. З урахуванням зазначеного вище у сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки підтверджені зібраними у справі доказами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved