Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач), у якому просила суд визнати недійсним заповіт від 25 березня 2019 року, який посвідчено секретарем Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області Босенко Н.Л. та зареєстровано в реєстрі за №40. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після смерті батька через деякий час, звернувшись до державного нотаріуса Фастівської районної державної нотаріальної контори №2 із заявою про прийняття спадщини [PERSON] дізналась, що померлий заповів все своє майно [PERSON] . На думку позивача, оскаржуваний заповіт слід визнати недійним. Позивач вказує, що її батько довгий період часу хворів на атеросклероз судин головного мозку, страждав психологічно-нервовими розладами, перебував на «Д» обліку у лікаря-психіатра Фастівської ЦРЛ та двічі лікувався в Обласному психіатрично-наркологічному медичному об`єднанні смт. Глеваха Васильківського району Київської області у 2013 та 2014 роках. Однак, спроби поліпшити його психіатричний стан не мали позитивних результатів. При цьому, померлий мав конфлікти з родичами та близькими людьми. Шукаючи собі розради між чужими людьми, [PERSON] писав різноманітні скарги, звернення, вимоги, оголошення різного характеру: то на продаж, то на обмін житла, то на договір довічного утримання. Так, прийшла [PERSON] , яка пропонувала платні послуги з догляду за літньою людиною. Спочатку вона провідувала батька, а потім залишалась на ночівлю. Скориставшись нестабільним психологічним станом батька, домоглась складання заповіту на своє ім`я. Мати позивача, нині покійна [PERSON] зверталась до поліції та сільської ради за захистом, але такі звернення не дали позитивного результату. Таким чином, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом опублікування оголошення на сайті суду, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Крім того, конверт із судовою повісткою, направлений за останнім відомим місцем реєстрації відповідача повернувся без вручення із зазначенням працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Як передбачено ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до\~ч.\~11\~ст.\~128\~ЦПК України,\~відповідач,\~третя особа,\~свідок,\~зареєстроване місце\~проживання (перебування),\~місцезнаходження чи\~місце роботи\~якого невідоме,\~а також\~заінтересована особа\~у справах\~про видачу\~обмежувального припису\~викликаються до\~суду через\~оголошення на\~офіційному веб-сайті\~судової влади\~України,\~яке повинно\~бути розміщене\~не пізніше\~ніж за\~десять днів,\~а у\~разі розгляду\~справи про\~видачу обмежувального\~припису -\~не пізніше\~24\~годин до\~дати відповідного\~судового засідання.\~З опублікуванням\~оголошення про\~виклик особа\~вважається повідомленою\~про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 учасник справи не позбавлений можливості стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до\~ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 24 червня 2024 року витребувано копії матеріалів спадкової справи після [PERSON] , які надійшли на адресу суду 02 жовтня 2024 року. Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Станом на 11.10.2023 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та на день смерті у цьому будинки не було інших зареєстрованих осіб. 16 січня 2024 року до Другої фастівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась [PERSON] . У подальшому було встановлено, що заповітом від 25 березня 2019 року, який посвідчено секретарем Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області Босенко Н.Л. та зареєстровано в реєстрі за №40, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке заповідальне розпорядження: належне йому майно, де б воно не було та з чого воно не складалося, і взагалі все те, що має належати йому на день його смерті та на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] . Зміст ст.ст. 1241, 1254, 1307 ЦК [PERSON] роз`яснено. Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено. Так, стаття 1216 ЦК України передбачає те, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Як передбачено ч. 1-3 ст.1268 ЦК України,спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1271 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. \~Право на\~заповіт має\~фізична особа\~з повною\~цивільною дієздатністю.\~Право на\~заповіт здійснюється\~особисто.\~Вчинення заповіту\~через представника\~не допускається (ст.ст. 1233, 1234 ЦК України). Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч. 2 ст. 209 ЦК України). Згідно ст.\~1248\~ЦК України,\~нотаріус посвідчує\~заповіт,\~який написаний\~заповідачем власноручно\~або за\~допомогою загальноприйнятих\~технічних засобів. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України). За умовами ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Згідно вимог\~ч.\~1\~та ч.\~2\~ст.\~1257\~ЦК України,\~заповіт,\~складений особою,\~яка не\~мала на\~це права,\~а також\~заповіт,\~складений з\~порушенням вимог\~щодо його\~форми та\~посвідчення,\~є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як на підставу для задоволення позову позивач вказувала, що оскаржуваний заповіт від 25.03.2019 року [PERSON] склав в нестабільному психологічному стані, а тому, на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, його слід визнати недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як вказано у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила\~статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої\~статті 225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21). Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які\~зовнішні обставини\~(показання\~свідків про\~поведінку особи\~тощо)\~мають лише\~побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12). Як зазначено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень ст. 76 ЦПК України, доказами у справі можуть бути зокрема висновки експертів. У той же час, у судовому засіданні, яке було проведено за участю позивача, нею не заявлялось відповідних клопотань про призначення експертизи та допит свідків. При цьому, судом було роз`яснено [PERSON] право заявити клопотання про призначення експертизи. Позивач вказала на відсутність клопотань. За вказаних обставин, у ході розгляду справи не було здобуто беззаперечних доказів про абсолютну неспроможність [PERSON] станом на 25.03.2019 року розуміти значення своїх дій та керувати ними. Долучені до позовної заяви документи у даному випадку мають лише побічне значення для встановлення того, чи був здатен [PERSON] станом на 25.03.2019 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому, за правилами ст. 204 ЦК України, \~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тому, оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі з приводу бажання того, щоб належне [PERSON] майно після його смерті перейшло у власність [PERSON] . Варто також зазначити, що з моменту складання заповіту від 25.03.2019 року до дня смерті [INFO] , тобто впродовж більш як два роки, [PERSON] не звертався із заявою про касування заповіту та не складав новий заповіт на користь інших осіб. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. За таких обставин суд не вважає за доцільне надавати відповідь кожному аргументу сторін, оскільки підстав для задоволення позову на підставі ст. 225 ЦК України немає. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, адже підстав вважати, що [PERSON] в момент складання заповіту від 25.03.2019 року перебував у стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, немає. Отже, у задоволенні позову про визнання\~заповіту від\~25.03.2019\~року слід відмовити у повному обсязі. За приписами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed