Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

До суду через свого представника, адвоката Стариченка Миколи Петровича, звернувся [PERSON] із вказаним позовом. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що сторони прозивали спільно без реєстрації шлюбу з 2016 року. [INFO] у них народилася дитина - [PERSON] . У серпні 2022 року родина виїхала з м. Нікополь Дніпропетровської області до м. Запоріжжя . Після переїзду стосунки між сторонами погіршилися. З 2023 року вони стали мешкати окремо. Син залишився проживати із батьком за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] повністю припинила виконання своїх батьківських обов`язків та до теперішнього часу всіляко ухиляється від догляду за сином, не піклується про його здоров`я та побут, не бере участі у духовному та моральному розвитку дитини, не надає кошти для його забезпечення. Малолітня дитина повністю перебуває на утриманні батька, яке бере участь у житті дитини, забезпечує усім необхідним, піклується про фізичний та духовний стан, є працевлаштованим. Відповідними постановами суду [PERSON] за останні півроку притягалася до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч.1 ст.160, ст. 173 КУпАП. Разом з цим вона є працездатною особою, інших утриманців не має. На підставі наведеного, просить: відкрити провадження у справі та проводити його розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , - батьком [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою від 05.09.2024 відкрито провадження по справі, призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 29.10.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, не заперечили проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. З урахуванням наведеного, суд ухвалив здійснити заочний розгляд српави на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено, що сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) від 10.11.2022. Судом встановлено, що дитина проживає з батьком, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 18.06.2024, розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 202р від 19.03.2024 щодо надання малолітньому [PERSON] статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, та іншими доказами, і що не заперечується сторонами по справі. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини не досягнуто. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 зазначеної Конвенції надає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.183 СК України частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно з якими, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). Положеннями ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Суду не надано даних про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, а також інших обставин, які можуть бути взяті до уваги при визначені розміру аліментів. Крім того, суд звертає увагу, що особливістю даної категорії справи є те, що, враховуючи необхідність забезпечення інтересів неповнолітніх дітей, саме платник аліментів зобов`язаний доводи перед судом наявність обставин, які б свідчили про його неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Обставини, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти саме у заявленому позивачем розмірі, матеріали справи не містять. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вимоги закону, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.08.2024 року і до досягненням дитиною повноліття. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, а тому відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. Що стосується позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини позивачем, суд зазначає таке. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу). Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)). Сімейним кодексом України встановлено, що батьки мають право на самозахист своєї дитини. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Суд звертає увагу, що позивач не звертається із позовом про визначення місця проживання дитини чи позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, яка за доводами позовної заяви «повністю припинила виконання своїх батьківських обов`язків та до теперішнього часу всіляко ухиляється від догляду за сином, не піклується про його здоров`я та побут, не бере участі у духовному та моральному розвитку дитини, не надає кошти для його забезпечення». Саме такі способи захисту прав і інтересів дитини та позивача передбачені Сімейним кодексом та є належними способами захисту. Ураховуючи викладене, вимоги [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини є неефективним способом захисту права на визначення місця проживання дитини, оскільки такий факт не породжує юридичні наслідки, тобто від встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини не залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав позивача та дитини. Обрання позивачем неналежного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позові. Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 806/5244/15. Отже, позовні вимоги щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини позивачем задоволенню не підлягають. За наведеного, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору за цю позовну вимогу, залишаються за позивачем.

Outcome: partial