Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 07 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON] укладено Договір іпотеки №CVSNGA00000057, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. за реєстрований №84. Предметом вказаного договору іпотеки було нерухоме майно, будинок загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104.80 кв.м. за адресою [ADDRESS] . У вказаному договорі іпотеки сторони погодили, що у відповідності до ст.6 Закону України Про іпотеку, іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок і яка буде належати Іпотекодавцю на праві власності. Земельна ділянка буде зареєстрована протягом шести місяців з дня укладання договору іпотеки у встановленому законом порядку, як окремий виділений у натурі об`єкт права власності. Зазначав, 07.12.2016 року право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано на АТ КБ "ПриватБанк" (номер відомостей про право власності - 17913109, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32814387 від 09.12.2016 року). В подальшому, встановлено, що згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , наявний кадастровий номер земельної ділянки 7310136600:36:003:0226, загальною площею 0,0376 га, цільове призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та дана земельна ділянка належить на праві приватної власності іпотекодавцю [PERSON] . Разом з тим, за відсутності права власності на земельну ділянку позивач не може розпоряджатися житловим будинком за адресою [ADDRESS] , який належить банку на праві власності. Просив врахувати, що частинами четвертою та п`ятою статті 6 Закону України "Про іпотеку", якщо: будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), які на ній розташовані. Крім того, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, судову практику, просив припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 7310136600:36:003:0226,загальною площею 0,0376 га; визнати за Акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0376 га. кадастровий номер земельної ділянки 7310136600:36:003:0226, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В рамках\~судового \~розгляду \~даного спору\~ \~ухвалою \~Першотравневого \~районного суду\~м.Чернівці\~від \~19.09.2024\~ року\~ з\~метою забезпечення\~ позову\~ накладено\~ арешт та заборону органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:36:003:0226, площею 0,0376 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Вказувала на те, що банк набув права власності на переданий в іпотеку житловий будинок, а тому до нього також перейшло право власності на земельну ділянку, проте у відповідних державних реєстрах містяться відомості про відповідача як власника земельної ділянки, хоча його право власності фактично припинилось після звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначала, що позивач як власник житлового будинку позбавлений можливості ним розпоряджатись через наявність запису про право власності на земельну ділянку під будинком за відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, оскільки вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, який слід відраховувати з моменту набуття у власність предмету іпотеки, а саме розташованого на спірній земельній ділянці житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням того, що представником відповідача заявлено про необхідність застосування строків позовної давності до спірних правовідносин та з цих підстав відмовити в задоволені позову, суд звертає увагу на наступне. Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу». Інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може\~виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», «Золотас проти Греції»). Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Відповідно до\~:/search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843298/ed_2019_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1#843298" title="Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003">статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Згідно з частиною першою\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Натомість вказаний позов задоволенню не підлягає з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а тому відсутні підстави для вирішення питання щодо доведеності пропуску строку позовної давності, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 07.06.2007 року між позивачем та відповідачем укладено Договір іпотеки №CVSNGA00000057, предметом якого було нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104.80 кв.м. за адресою [ADDRESS] (а/с 21). Пунктом 33.3 цього договору визначено, що відповідно до\~статті 6 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки. Як вбачається копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №123589, земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , наявний кадастровий номер земельної ділянки 7310136600:36:003:0226, загальною площею 0,0376 га, цільове призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2007 року (а/с 20). Відповідно до інформації, яка міститься в інформаційній довідці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, 07.12.2016 року АТ КБ «Приватбанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором набуло право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (номер відомостей про право власності - 17913109, Рішення про Документ сформований в системі «Електронний суд» 15.03.2024 3 державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32814387 від 09.12.2016) (а/с 8-10). Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами\~статей 328 ЦК України, згідно з якими (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України \~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом\~ст. 387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. В силу\~ст.\~ 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 78 ЗК України\~ право власності на землю\~це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Із положень ч. 1 ст. 377 ЦК України \~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950року (далі\~Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до\~ст.\~ 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та припинення дії, яка порушує право (пункти 1, 3 частини другої\~статті 16 ЦК України). За змістом ч. 1\~ст.\~ 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що право власності\~це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону та на власний розсуд. Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. За своєю правовою природою набуття права власності\~це певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певний об`єкт. Власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Іншим способом захисту права власності є вимога про визнання права власності у судовому порядку. Застосування такого способу захисту не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Земельні ділянки є об`єктами права власності. Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються\~ ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. За загальним правилом, закріпленим у цих нормах, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих саме умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При цьому у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року (справа №689/26/17) зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Отже, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, в силу імперативного законодавчого припису, відбувається перехід права на земельну ділянку, розміщену під цим жилим будинком, будівлею або спорудою, до нового власника, а відповідне право на цю земельну ділянку у попереднього власника припиняється, як зазначено у наведених статях. При цьому перехід права на цю земельні ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи\~попереднього власника земельної ділянки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16). Завданням цивільного судочинства є належний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Європейський суд з прав людини (далі\~ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30жовтня 1991 року). Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19лютого 1998року, пункт 106). Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення\~гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). У постанові від 22 червня 2021 року (справа №200/606/18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. У справі №920/842/19, яка є аналогічною тій, що переглядає суд апеляційної інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 21 грудня 2021 року дійшов висновку, що вимоги АТ КБ «Приватбанк» про припинення права власності відповідача на земельну ділянку та визнання права власності банку на цю ділянку у зв`язку з набуттям позивачем права власності на іпотечне майно (будівлю АЗС), є неефективним способом захисту, який не призведе до поновлення його права. На думку Верховного Суду, належним способом захисту майнового права банку є заявлення ним вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто пред`явлення віндикаційного позову. Зібрані докази вказують на те, що при набутті 07.12.2016 року права власності на житловий будинок у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки АТ КБ «Приватбанк» набуло право власності і на земельну ділянку на якій розташований вказаний житловий будинок, проте звертаючись до суду з вимогою про припинення права власності відповідача та визнання права власності на земельну ділянку за банком, позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права та належним способом захисту майнового права банку в даному випадку є заявлення ним вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто пред`явлення віндикаційного позову. За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed