Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Рух справи 11.03.2024 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 07.03.2024, за підписом представника позивача - адвоката Кухарук В.О. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, зі сплати процентів за договором позики у розмірі 4 675 085,62 грн, а також судовий збір в розмірі 15 140,00 грн та витрати на правову допомогу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 13.03.2024. Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Остання відповідь на такі запити надійшла 24.03.2024. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.03.2024 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 13.06.2024. 12.06.2024 до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, датована 12.06.2024, за підписом представника позивача - адвоката Кухарук В.О., в якій заявник просить суд (т. І, а.с. 205-207): - прийняти та задовольнити дану заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість, зі сплати процентів за договором позики у розмірі 2 707 363 (два мільйони сімсот сім тисяч триста шістдесят три) гривні 01 копійку; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за цією позовною заявою; - стягнути з Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] всі інші судові витрати, які будуть пов`язані з розглядом справи за цією позовною заявою, зокрема витрати вчинені на професійну правничу допомогу. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13.06.2024: -Заяву позивача про зменшення позовних вимог - задоволено; -Заяву представника відповідача про виклик свідків - задоволено частково, в частині допиту відповідача ( [PERSON] ), як свідка; -У зв`язку з клопотанням представника відповідача про перерву у зв`язку з необхідністю підготовки клопотання про призначення експертизи у справі (щодо розписки), у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 05.09.2024. У судовому засіданні 05.09.2024 представник відповідача повідомив, що наразі не вбачає підстав для звернення з клопотанням про призначення експертизи у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05.09.2024 підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 17.10.2024. У судовому засіданні 17.10.2024 було допитано відповідача [PERSON] в якості свідка, після чого в розгляді справи по суті було оголошено перерву до 28.11.2024. Присутні у судому засіданні 28.11.2024 представники сторін підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Доводи позивача В позові, зокрема, вказується, що 18.08.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Зазначається, що відповідно до п. 1.2 договору позики сума позики складає 20 375 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США. Зауважується, що в договорі позики відсутні положення, що цей правочин є безпроцентним. Як стверджується у позові, 18.08.2022 позичальником було отриману суму позики у повному обсязі, що підтверджує розписка складена [PERSON] . Позивачем акцентується, що у вказаний термін [PERSON] не повернув суму позики, у зв`язку з чим позивач в особі свого представника звернувся до позичальника з вимогою від 01.03.2023 про повернення коштів. При цьому, у позові зазначається, відповідач не зважаючи на отриману вимогу, повернення грошових коштів не здійснив, у зв`язку з чим позикодавець в особі свого представника звернувся до позичальника з претензією від 31.03.2023. Зі слів позивача, сума позики була повернута позичальником 20.07.2023, проте останній вчинив таке повернення без сплати будь-яких процентів за договором позики. В подальшому, як вказується у позові, позикодавець в особі свого представника звернувся до [PERSON] з претензією від 21.02.2024, в якій просив останнього сплатити проценти за договором позики, але вказана претензія залишена без виконання. На думку позивача, зазначений договір не можна вважати безпроцентним на підставі п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України. У позові звертається увага на те, що в період з 19.08.2022 по 19.07.2023 Національним банком України була встановлена облікова ставка 25% річних. Таким чином, за твердженнями позивача викладеними у позові, за період з 19.08.202 до 19.07.2023 позичальник мав сплачувати проценти у розмірі 4 675 085,62 грн. Разом з тим, відповідно до заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, останній просить стягнути з відповідача заборгованість, зі сплати процентів за договором позики у розмірі 2 707 363,01 грн за період з 19.08.2022 (наступний день з моменту отримання грошових коштів) по 28.02.2023 (остання дата їх правомірного використання). В обґрунтування заяви про зменшення позовних вимог вказується на правову позицію Верховного Суду про те, що нарахування процентів за договорами позики можливо тільки в рамках передбаченого правочином періоду на правомірне користування позикою. Щодо правової позиції відповідача 10.05.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача - Наконечного В.Л., в якому відповідач просить залишити позовні вимоги без задоволення (т. І, а.с. 59-74). У відзиві, зокрема, зазначається, що сторони договору позики не встановлювали проценти за користування відповідачем грошовими коштами, натомість передбачили, що відповідач повинен повернути таку ж суму грошових коштів, яку отримав від позивача і лише у випадку прострочення повернення суми позики, відповідач повинен сплатити позивачу проценти у розмірі 12% річних, що нараховуються на суму простроченого платежу за весь період прострочення. Таким чином, на думку відповідача, сторони в договорі позики передбачили нарахування процентів тільки як міру відповідальності у розмірі 12% річних за період після закінчення строку надання позики. Також, відповідач вказує, що позивач надав йому позику в сумі 500 000 доларів США, а облікова ставка НБУ встановлюється виключно для національної валюти України - гривні, тому, відповідач вважає, що положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані. Як стверджується у відзиві, 10.10.2021 АТ «Журжій Венчурс» (продавець в особі [PERSON] ) та ТОВ «Смайл Констракшн» (Генеральний підрядник, в особі Носенко Ю.С.) уклали меморандум № 3, в якому сторони дійшли згоди, що продавець зацікавлений продати, покупець зацікавлений придбати, а генеральний підрядник зацікавлений збудувати об`єкт нерухомості в с. Крюківщина відповідно до умов цього меморандуму. Як наголошує відповідач, позивач повідомив йому, що нього наявні проблеми в перерахуванні коштів на придбання об`єкта нерухомості в с. Крюківщина і тому запропонував видати йому 500 000 доларів США готівкою, оформивши це як позику. Зі слів відповідача, 18.08.2022 представник позивача - адвоката Перемежко О.А. направив йому на електронну пошту проекти договору позики та розписки від 18.08.2022 і попросив все підписати, а процес підпису зняти на відео. Відповідач зазначає, що підписавши 18.08.2022 вказані документи, йому не були надані грошові кошти в сумі 20 375 000,00 грн, що підтверджує в т.ч. розписка від 18.08.2022, оскільки з цієї розписки вбачається, що 16.09.2022 [PERSON] передав позику в сумі 100 000,00 доларів США, а 30.09.2022 в сумі 400 000,00 доларів США. На думку відповідача, зміст розписки від 18.08.2022 є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики й отримання ним 20 375 000,00 грн 18.08.2022. У відзиві звертається увага на те, що відповідач сплатив позивачу 20.07.2023 грошові кошти в сумі 18 775 000,00 грн. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. В матеріалах справи наявна копії договору позики від 18.08.2022, укладеного між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] якого позики, Позикодавець передає у власність Позичальникові грошві кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів у порядку та у строки, визначені цим договором (т. І, а.с. 9, 77, 217). Оригінал такого договору було оглянуто у удовому засіданні 13.06.2024. Сума позики складає 20 375 000 грн, що еквівалентно 500 000 доларів США, відповідно до встановленого у відділеннях АТ «Таксомбанк» курсу продажу доларів США на момент підписання даного договору (п. 1.2 Договору позики; т. І, а.с. 9). У п. 2.1 Договору позики сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики у повному обсязі у термін до 28.02.2023 (включно) /т. І, а.с. 9/. Позика надається в гривнах у готівковій формі. Факт надання Позики підтверджується розпискою, яка є невід`ємною частиною цього Договору (п. 3.1 Договору позики, т. І, а.с. 9). Позика повертається в гривнах виходячи із еквіваленту Суми позики в доларах США за середньозваженим курсом продажу доларів США, встановленим у відділеннях АТ «ТАСКОМБАНК» в останній робочий день, що передував даті повернення Суми позики (п. 3.2 Договору позики, т. І, а.с. 9). Позика повертається в готівковій формі. В момент повернення Позики розписка повертається Позичальнику (п. 3.3 Договору позики, т. І, а.с. 9). Згідно з п. 4.1 Договору позики у випадку прострочення повернення суми позики, позичальник сплачує позикодавцю проценти у розмірі 12% річних, що нараховуються на суму простроченого платежу за весь період прострочення (т. І, а.с. 9). Відповідно до п. 4.2 Договору позики позичальник не може посилатись на воєнний стан в України та інші обставини не переборної сили як на підставу для звільнення від відповідальності на порушення строків повернення суми позики (т. І, а.с. 9). За змістом долучених до матеріалів справи копій розписки від 18.08.2022 за підписом [PERSON] (т. І, а.с. 10, 78, 83, 216), вказано наступне: «Ця розписка видана 18 серпня 2022 року в місті Київ. Я, [PERSON] , громадянин України, паспорт з безконтактним електронним носієм № [NUMBER] , виданий 27.01.2020, орган видачі 8034, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків: [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , отримав від [PERSON] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Печерським РУГУ МВС України в місті Києві 25 червня 1996 року, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків № [NUMBER] грошові кошти в сумі 20 375 000 (двадцять мільйонів триста сімдесят п`ять тисяч) грн 00 коп., що еквівалентно 500 000 (п`ятистам тисячам) доларів США відповідно до встановленого у відділеннях АТ «ТАСКОМБАНК» курсу продажу доларів США на момент видачі цієї Розписки, в якості позики у відповідності до Договору позики від 18.08.2022 року та зобов`язуюсь повернути всю суму позики у строк до 28 лютого 2023 року (включно).» Разом з тим, копії відповідної розписки, надані стороною відповідача (т. І, а.с. 83, 216), містять під зазначеним текстом та підписом [PERSON] дописки наступного змісту: «16.09.2022 р. отримала 100 000 $ /підпис/ [PERSON] Підтверджую /підпис/ Кулик 30.09.2022 отримала 400 000 $ /підпис/ [PERSON] Підтверджую /підпис/». Також, до матеріалів справи долучено диск з відеозаписом процесу підписання відповідачем Договору позики та розписки від 18.08.2022. Оригінал розписки в матеріалах справи відсутній та суду для огляду сторонами надано не було. При цьому, представники позивача вказували, що після повернення суми боргу розписка була повернута відповідачу, натомість представник відповідача наполягав, що оригінал розписки відповідачу не повертався. Відповідач сам факт підписання вказаних Договору позики та розписки від 18.08.2022 не заперечує, проте наполягає, що при їх вчиненні його було введено позивачем в оману, Договір позики є удаваним, оскільки його справжня правова природа полягала в проведенні передплати за Меморандумом, укладеним між сторонами щодо будівництва об`єкту нерухомості - магазину в с. Крюківщина. Зокрема, під час допиту в якості свідка у судовому засіданні 17.10.2024, [PERSON] стверджував, що в день підписання Договору позики та розписки від 18.08.2022 будь-яких коштів від позивача не отримував, такі кошти були отримані його довіреними особами пізніше, а саме 16.09.2022 [PERSON] отримала 100 000 доларів США, а 30.09.2022 [PERSON] отримала 400 000 доларів США. Відповідач наполягав, що отримання таких коштів відбувалось саме в іноземній валюті. Будь-яких документів, в т.ч. довіреностей на підтвердження повноважень [PERSON] та [PERSON] на отримання відповідних коштів матеріали справи не містять. В матеріалах справи наявна копія заяви свідка за підписом [PERSON] , засвідчена приватним нотаріусом КМНО Агарковою А.М., зареєстровану в реєстрі за № 937 (т. І, а.с. 88-89), в якій, зокрема, вказується: «Навесні 2022 року [PERSON] повідомив, що він не має коштів для завершення будівництва супермаркетів, зокрема будівництва Магазину в Білогородці. Оскільки, я був зацікавлений у придбанні «готового бізнесу під ключ» мною особисто було надана позика [PERSON] на добудову Магазину в Білогородці у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) доларів США 00 центів. В подальшому, в період коли основний договір мусив бути укладеним, я неодноразово звертався до [PERSON] , як керівника та кінцевого бенефіціарного власника АТ «Журжій Венчурс», та ТОВ «КУА «Інвестиційні партнери» з питанням про можливість укладення основного договору та передачу мені Магазину в Білогородці. Однак, [PERSON] кожний раз мені повідомляв про відсутність можливості укладення основного договору на придбання Магазину в Білогородці, адже сам об`єкт нерухомого майна ще не збудований. В подальшому [PERSON] повідомив мені, що у нього виникли проблеми під час введення Магазину в Білогородці в експлуатацію і він не зможе передати мені Магазин в Білогородці та поверне кошти.» Судом встановлено, що 10.10.2021 між АТ «Закритий недиверсифіковий венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Журжій Венчурс» (Продавець) /голова наглядової ради - [PERSON] / та АТ «Закритий недиверсифіковий венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Кінсейл» (Покупець) /голова наглядової ради - [PERSON] /, а також ТОВ «Смайл Констракшн» (Генеральний підпрядник) було укладено Меморандум № 2 (т. І, а.с. 108-111), зі змісту якого вбачається, що сторони дійшли згоди, що продавець зацікавлений продати, покупець зацікавлений придбати, а генеральний підрядник зацікавлений збудувати об`єкт нерухомості в с. Білогородка відповідно до умов цього меморандуму. Відповідно до п. 2.1.4 Меморандуму № 2, сторони погодили такий графік сплати купівельної ціни: до 08.12.2021 (включно) - 4 500 000 доларів США, відповідно до офіційного курсу гривні до долара США Національного банку України на дату сплати коштів (т. І, а.с. 110). Також з матеріалів справи вбачається, що 10.11.2021 між АТ «Закритий недиверсифіковий венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Журжій Венчурс» (Продавець) /голова наглядової ради - [PERSON] / та АТ «Закритий недиверсифіковий венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Кінсейл» (Покупець) /голова наглядової ради - [PERSON] /, а також ТОВ «Смайл Констракшн» (Генеральний підпрядник) було укладено Мемораднум № 3 (т. І, а.с. 100-103), зі змісту якого вбачається, що сторони дійшли згоди, що продавець зацікавлений продати, покупець зацікавлений придбати, а генеральний підрядник зацікавлений збудувати об`єкт нерухомості в с. Крюківщина відповідно до умов цього меморандуму. Відповідно до п. 2.1.4 Меморандуму № 3, сторони погодили такий графік сплати купівельної ціни: до 28.02.2022 (включно) - 5 300 000 доларів США, відповідно до офіційного курсу гривні до долара США Національного банку України на дату сплати коштів (т. І, а.с. 102). Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2023 позивач особі представника Перемежка О.А. направив відповідачу вимогу про повернення коштів за Договором позики від 18.08.2022 (т. І, а.с. 11-12). Також, з матеріалів справи вбачається, що 31.03.2023 позивач в особі представника Перемежка О.А. направив відповідачу претензію (вх. № б/н) про виконання умов договору та повернення суми позики (т. І, а.с. 13-14, 145-148). З долученої до позовної заяви копії виписки за картковим рахунком у «Таскомбанк» [PERSON] (т. І, а.с. 15-19) вбачається, що 20.07.2023 останньому було перераховану 18 775 000,00 грн з призначенням платежу «Повернення грошових коштів зг. договору позики від 18.08.2022 року, без ПДВ» (т. І, а.с. 18). Крім того, в матеріалах справи наявна платіжна інструкція № 397241 від 20.07.2023 (т. І, а.с. 95), з якої вбачається, що [PERSON] перерахував [PERSON] грошові кошти у розмірі 18 775 000,00 грн з призначенням платежу «Повернення грошових коштів зг. договору позики від 18.08.2022 року, без ПДВ», що також підтверджується випискою по рахунку [NUMBER] [PERSON] (т. І, а.с. 97) 21.02.2024 позивач в особі представника Перемежка О.А. направив відповідачу претензію (вх. № б/н) про виконання умов договору та повернення суми позики (т. І, а.с. 20-23). Позивачем до матеріалів справи долучено: роздруківку з сайту НБУ, з інформацією про облікові ставки НБУ (т. І, а.с. 24-34). Відповідачем до матеріалів справи долучено: роздруківки скріншотів з електронної пошти (т. І, а.с. 76, 93-94, 104-106); роздруківки листування в месенджері WhatsApp (т. І, а.с. 81-82, 90-92); роздруківку з сайту Minfin, з інформацією щодо курсу долара в банках станом на 19.07.2023 (т. І, а.с. 98-99); копію попереднього договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства № 02 від 12.11.2021 (т. І, а.с. 112-114); копію Додаткової угоди № 1 від 15.11.2021 до Попереднього договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства № 02 від 12.11.2021 (т. І, а.с. 115-123); Додаткової угоди № 2 від 25.12.2021 до Попереднього договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства № 02 від 12.11.2021 (т. І, а.с. 124). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). У ст. 629 ЦК України закріплено один із принципів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Разом з тим, зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 613/1436/17, провадження № 61-17583св20). Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передання грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (див. постанову Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 463/9914/20). Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 369/15888/21, провадження № 61-15027св23). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/17876/19 щодо правочину, вчиненого під впливом обману, сформульовано висновки про те, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається неправильна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дає змогу оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин. Встановлення наявності умислу в недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України (див. постанову Верховного Суду від 12.11.2024 у справі № 917/457/22). Кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману (див. постанову Верховного Суду від 21.08.2024 у справі № 910/10905/21). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (ст. 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі № 6-133цс12, від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21.08.2019 у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30.03.2020 у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.02.2022 у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20). Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 378/962/19, провадження № 61-5893св21). В контексті зазначеного, у справі, що є предметом розгляду, відповідачем належних та допустимих доказів того, що Договір позики та розписка, вчинені ним під впливом обману та є удаваними правочинами - не надано. Крім того, відповідної зустрічної позовної вимоги про визнання Договору позики недійсним/удаваним, - не заявлялось. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п. 4 та 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність (ч. 1 ст. 536 в редакції Закону № 1587-IX від 30.06.2021). Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Так, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. (ч. 2 ст. 1048 ЦК України). Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14). Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 /пункти 53-54, 90-91/). З огляду на вказане позивач на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець не має права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18, провадження № 14-48цс21). У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц, провадження № 61-6892св23). Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У справі, що є предметом розгляду, судом встановлено, що за зміст Договору позики та змісту розписки, підписаної особисто відповідачем, ним було отримано грошові кошти в гривнях. Також, матеріалами справи підтверджено, що повернення коштів за таким Договором позики також відбулось у національній валюті - гривнях. Щодо дописок, на копії розписки, наданої стороною відповідача, то суд звертає увагу на те, що будь-яких доказів щодо того, що такі дописки вчинені саме в межах виконання договору позики від 18.08.2022 (зокрема, відповідних уточнень у розписці, доказів внесення змін до Договору позики в установленому законом порядку, доказів повноважень осіб на отримання коштів за розпискою тощо) матеріали справи не містять. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 755/7216/21 (провадження № 61-1307св23): «Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов. За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14». Разом з тим, в контексті обставин даної конкретної справи, що є предметом розгляду, а саме того, що Договір позики та розписка, на підставі яких ставиться питання про стягнення коштів в порядку ч. 1 ст. 1048 України, вчинені під час дії воєнного стану в Україні, який діє до цього часу, суд звертає увагу на наступне. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.11.2024 у справі № 756/8788/22 (провадження № 61-7585св24) зазначено: «Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України». Оскільки проценти - це плата за користування чужими грошима (стаття 1048 ЦК України), а згідно з положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з 24.02.2022 нараховані відповідно до вимог статті 625 ЦПК України інфляційні втрати підлягають списанню, правильними є висновки суду про стягнення з позичальника прострочених процентів за користування кредитними коштами (нараховані, але не сплачені) та інфляційних втрат за період до 23.02.2022 (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 727/1033/21). Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20 (провадженн № 61-7951 св 23): «Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів». З урахуванням встановлених обставин справи, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому у позові слід відмовити. Щодо судового збору Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи результат вирішення спору (відмову у позові), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed