Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно її неповнолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. [PERSON] та [PERSON] з 30.09.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Після розірвання шлюбу донька деякий час проживала разом з матір`ю. Проте, [PERSON] не займалася належним вихованням та утриманням дочки, вела аморальний спосіб життя, привезла дівчинку за місцем реєстрації у смт. Покровське до своїх батьків, а сама поїхала у невідоме місце. Позивач утримував дочку, приїжджав до неї, забирав до себе на канікули у місто Київ. Планував забрати її до себе вже після закінчення 9 класу у школі в смт. З 26 лютого 2015 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з якою проживає разом за адресою: [ADDRESS] . Від даного шлюбу мають дитину, [PERSON] , [INFO] . У червні 2022 року дочка [PERSON] , [INFO] , закінчила 9 клас КЗО «Покровський ліцей», після чого позивач забрав її мешкати до себе у м. Київ, за адресою: [ADDRESS] , де вона мешкає з батьком у його новій родині. Стверджував, що з часу розлучення відповідачка ніякої участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, повністю самоусунулася від дитини. З 2020 року взагалі з дитиною не бачиться, не телефонує їй, не цікавився її життям та розвитком. Відповідачка не бере ніякої участі в житті свої дочки [PERSON] , не цікавитися її життям, її інтересами та потребами. Позивач стверджує, що відповідачка ухиляється від виконання покладених на неї законодавством України батьківських обов`язків та наміру їх виконувати не виявляє, про що свідчить її байдужа поведінка стосовно своєї дочки [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, донька повністю перебуває на утриманні батька та його вихованні, який піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечує можливість для її навчання, створює належні умови для її розвитку, проживання, формує її цінності у житті. Тому позивач вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , [INFO] буде відповідати найкращим інтересам дитини. Ухвалою суду від 12.07.2024 року відкрите провадження у справі і справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.08.2024 року о 10:00 год. Розгляд справи неодноразово відкладався судом з причини відсутності в матеріалах справи доказів належного повідомлення про час та дату судового засідання відповідачки; суд, враховуючи те, що згідно інформації від ЦНАП Покровської селищної ради від 30.05.2024 року [PERSON] вибула з місця реєстрації 14.08.2020 року (а. с. 51), суд вживав заходи для встановлення актуального місця знаходження відповідачки з метою належного повідомлення про місце і час судового розгляду шляхом постановлення ухвали із запитами до відповідних повноважних органів. Згідно отриманої інформації [PERSON] , [INFO] , державний кордон України або лінію розмежування з тимчасово окупованою територією не перетинала, як внутрішньо переміщена особа не рахується, відомості про її смерть відсутні. В силу вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідачка викликалася в судове засідання шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади України. 30.10.2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 02.12.2024 року. Оскільки відповідачка в судові засідання, призначені на 07.08.2024 року, 26.08.2024 року, 30.09.2024 року, 23.10.2024 року, 30.10.2024 року, 02.12.2024 року не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини своєї неявки суд не повідомила, відзиву, заяв та клопотань до суду не подавала, суд постановив розглядати справу в заочному порядку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, спираючись на обставини, зазначені в позові. Просили позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] додатково до викладених у позові фактичних обставин пояснив, що останній раз бачив відповідачку 5-7 років тому, в селищі Покровське, у її батьків; пояснив, що деякий час після розірвання шлюбу оплачував їй та доньці житло у м. Київ (десь протягом року), після чого припинив це робити, пояснюючи тим, що відповідачка не працювала та вела антисоціальний спосіб життя. Також пояснив, що після розірвання шлюбу донька [PERSON] весь час, фактично до 2024 року проживала у батьків колишньої дружини - відповідачки в с. Покровське, де відвідувала школу. Сам позивач її утримував матеріально та приїзжав до неї. У 2024 році позивач забрав дитину до Києва, де проживав вже з іншою дружиною та двома дітьми від другого шлюбу, де дитина закінчила навчання у середній школі (11 клас), після чого виїхала до Республіки Польща для здобування вищої освіти. Мотиви свого цивільного позову пояснив побоюваннями, що його можуть призвати до лав ЗСУ за мобілізацією, а в нього троє дітей, яких треба утримувати, що може бути неможливо в разі смерті позивача або отримання важкого поранення. Також пояснив, що він і [PERSON] (донька) не бажають, щоб в подальшому матір [PERSON] (відповідачка) претендувала на якесь утримання донькою, оскільки не виконує належним чином свої батьківські обов`язки. Представник позивача - адвокат Лушкін М.Ю. не заперечував той факт, що у разі задоволення позову [PERSON] матиме право на відстрочку від мобілізації, однак стверджував, що це не є основною метою та мотивом позивача, а має місце ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відповідачкою, яка останні кілька років відсутня у житті дитини, не цікавиться її життям, не утримує її, не спілкується і місце знаходження якої взагалі невідоме. Представник третьої особи начальник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації Чижова Т.І. висловила думку про можливість задоволення позову, стосовно наданого органом опіки та піклування висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] пояснила, що 13.09.2024 року під час обстеження умов проживання позивача та його доньки, члени комісії спілкувалися з дівчиною та відібрали у неї письмові пояснення. В подальшому [PERSON] виїхала за кордон на навчання, та не мала змоги бути присутньою на засіданні органу опіки та піклування для прийняття висновку про доцільність позбавлення батьківських прав її матір, однак у своїх письмових поясненнях була згодна на те, щоб її матір позбавили батьківських прав. Також пояснила, що [PERSON] (матері) було направлено запрошення на засідання комісії за адресою, зазначеною в заяві, однак остання до органу опіки та піклування не з`явилася. Будь-якої інформації про притягнення [PERSON] до кримінальної, адміністративної відповідальності вони також не мають. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши надані письмові матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.20). 18.12.2014 року рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області по справі №755/26992/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.09.2005 року відділом ДРАЦС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1921 - розірвано (а.с.18-19). З довідок про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи вбачається, що позивач [PERSON] та його донька, [PERSON] , яка взята на облік 17.05.2022 року, фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.17, 22). Згідно довідки №142 від 14.07.2022 року, [PERSON] , [INFO] , навчалася в комунальному закладі освіти «Покровський ліцей» Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області з 01.09.2014 року (копія, а. с. 23). У цій довідці зазначається, що [PERSON] проживає у бабусі - [PERSON] , батько, [PERSON] , у телефонному режимі спілкувався з класним керівником, цікавився рівнем навчальних досягнень доньки. Мати, [PERSON] , у вихованні [PERSON] участі не брала, не цікавилася рівнем навчальних досягнень та поведінкою дитини, батьківські збори не відвідувала, не спілкувалася з класним керівником та батьківським комітетом класу (а.с.23). Відповідно до копії довідки Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації СЗЗ «Слов`янська гімназія» № 144/02-03 від 29.04.2024 батько дитини, [PERSON] приділяє багато уваги вихованню доньки [PERSON] , цікавиться її успіхами в школі, постійно спілкується з класним керівником та з учителями. Матір дитини, [PERSON] , до гімназії не з`являється, не виявляє зацікавленості щодо навчання та поведінки дитини, не відвідує батьківські збори, не спілкується з учителями, не бере участі у вихованні доньки (а.с.24). Відповідно до копії довідки Приватної танцювальної студії «New Art» від 26.04.2024 батько дитини [PERSON] , [INFO] , цікавиться досягненнями дитини, здійснює оплату за навчання. Матір, [PERSON] не здійснила жодної оплати за навчання дитини і не бере участі у процесі навчання щодо гуртків (а.с.25). Згідно довідки, виданої [PERSON] . Центром іноземних мов від 25.04.2024 року, його донька, [PERSON] , відвідує заняття з польської мови з вересня 2023 року по теперішній час (станом на день видачі довідки) (а.с.26). Відповідно до Договору публічної оферти № Макс 0406_10/23 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 06.10.2023, [PERSON] отримав ряд послуг, спрямованих на збір пакету документів для подальшого навчання [PERSON] у Республіці Польща (а.с.27-34). Також судом встановлено, що з 26.02.2015 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають малолітню доньку, [PERSON] , [INFO] (а.с.35, 39). Також в судовому засіданні позивачем повідомлялося про народження другої дитини у цьому шлюбі, документів про народження суду не надано, однак цей факт ніким не спростований. В матеріалах справи наявний висновок Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 14.10.2024 року, яким орган опіки та піклування Дарницького району м. Києва вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.95-96). У висновку зазначається, що зі слів [PERSON] встановлено, що [PERSON] не займалась належним вихованням та утриманням дитини, вела аморальний спосіб життя та у подальшому залишила дитину на своїх батьків. Під час обстеження спеціалістами служби 13.09.2024 року умов проживання неповнолітньої дитини, [PERSON] було встановлено, що остання перебуває у від`їзді на навчання до Республіки Польща. Однак дівчинка виявила бажання надати письмові пояснення, у яких зазначила, що вважає за доцільне позбавити батьківських прав свою матір, [PERSON] , через те, що остання не бере участі у її житті та бачила свою матір востаннє у 11 років, з того часу не спілкувалася з нею взагалі. Зі слів [PERSON] , за час проживання разом із матір`ю, вона має погані спогади. Крім того, [PERSON] наголосила на тому, що саме вона спонукала батька подати позов про позбавлення батьківських прав її матері, аргументувавши це тим, що це дасть їй у подальшому право не допомагати фінансово своїй матері. Згідно із частиною 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Відповідно до частин 1 - 4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до частин 3, 4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частин 1-4 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 20 березня 2007 року № 3 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав - це захід впливу, який є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно із пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані матері до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідачки [PERSON] передбачених в частині першій статті 164 СК України батьківських прав щодо неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Зокрема, судом встановлено, що після розірвання між сторонами шлюбу у 2014 році, дитина ( [PERSON] ) весь цей час, до 2024 року включно, проживала не з батьком, а з бабусею з боку матері, в с. Покровське, тоді як позивач влаштовував своє сімейне життя, взявши шлюб з іншою жінкою та народивши від неї двох дітей у м. Києві. З наданих суду документів вбачається, що лише у 2024 році, тобто, вже через 10 років після розірвання шлюбу і проживання з бабусею, дитина почала проживати з батьком у м. Київ, де закінчила середню школу, після чого виїхала до Республіки Польща для продовження навчання. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачка вела аморальний спосіб життя, притягалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, знаходиться на обліку лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога, притягалася до кримінальної відповідальності тощо. Позивач не заявив клопотання про виклик жодного свідка, який міг би повідомити будь-які обставини щодо відносин у сім`ї, стосунків обох батьків з дитиною, питання щодо її виховання та утримання; суду не надано документів щодо умов проживання дитини (акту обстеження житлових умов тощо). Суд ставив на обговорення питання щодо проведення опитування [PERSON] в судовому засіданні, однак позивач вважав це недоцільним, посилаючись на те, що дитина перебуває за кордоном. Письмові пояснення [PERSON] , на які у своєму висновку посилається орган опіки, суду також не надані. Проаналізувавши наявний в матеріалах справи висновок Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , суд дійшов висновку, що він є формальним, не достатньо об`єктивним та обґрунтованим. Зокрема, сам висновок складений зі слів позивача та письмових пояснень дитини, без участі відповідачки, не містить даних, які об`єктивно характеризують останню як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. З пояснень в судовому засіданні представника органу опіки випливає, що орган опіки навіть не намагався віднайти матір і зібрати матеріали стосовно її особистості. Суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі. Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав має рекомендаційний характер і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав за відсутності інших належних доказів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 червня 2023 року у справі № 486/341/22 (провадження № 61-180св23). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що той факт, що на час розгляду справи неповнолітня [PERSON] проживає окремо від матері, знаходиться на повному матеріальному забезпечені позивача, який турбується про відповідний духовний та інтелектуальний розвиток дитини, з урахуванням встановлених і наведених вище фактичних обставин справи не є безумовною підставою для застосування таких наслідків, як позбавлення відповідачку батьківських прав. Фактичні обставини справи, зокрема відсутність участі відповідачки у вихованні дитини, може свідчити про її низький батьківський потенціал, однак це, враховуючи вік дитини та життєву ситуацію в якій опинилися сторони, не може виправдовувати позбавленням її батьківських прав, оскільки таку ситуацію можливо вирішити за допомогою менш радикальних засобів. Суд враховує, що позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Крім того, на думку суду, позиція позивача - батька дитини, направлена не на захист прав та інтересів дитини, а здебільшого на реалізацію прав, які гіпотетично підпадають під зміст ч. 4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року, тоді як у справах такої категорії суд в першу чергу керується інтересами дитини, а не її батьків. Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав у відношенні її неповнолітньої дитини [PERSON] , необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed