Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

У жовтні 2024 року адвокат Гришко Сергій Валентинович в інтересах [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту смерті його брата - [PERSON] , [INFO] на тимчасово окупованій території. Заява обґрунтована тим, що заявник є рідним братом [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України у місті Єнакієво внаслідок довготривалої хронічної хвороби серця та цукрового діабету, однак отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Як зазначає заявник встановлення факту смерті необхідно йому для реалізації спадкових прав відповідно до норм чинного законодавства України. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 жовтня 2024 року, заяву передано на розгляд судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2025 року розгляд справи призначено на 28 листопада 2025 року. Заявник та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до початку судового засідання представник заявника подав заяву про розгляд справи без їх участі. Представник заінтересованої особи - Дарницького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Дослідивши подану заяву та додані до неї матеріали, проаналізувавши надані докази, суд дійшов таких висновків. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24 квітня 1980 року, [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого вказана - « [PERSON] », батьком - « [PERSON] ». Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , його батьками вказані « [PERSON] » та « [PERSON] ». Наведеними вище документами підтверджується, що заявник є рідним братом [PERSON] . За змістом статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини перша - друга статті 318 ЦПК України). Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 591/1461/19. Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної реєстрації факту смерті. У постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав геолокацію кладовища, фотографію поховання та письмову заяву [PERSON] . Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Достатність доказу або їх сукупності означає, що він або вони дозволяють дійти достовірного висновку про існування факту, у підтвердження якого вони зібрані. Якщо такого висновку дійти не можна, то це вказує на недостатність доказу або їхньої сукупності. Так, одиничний непрямий доказ завжди є недостатнім, тому що дозволяє зробити лише можливий, а не достовірний висновок про факт, що доказується. Недостатніми будуть також докази, що суперечать один одному, і ті, вірогідність яких сумнівна. Недостатні докази не можуть бути покладені в основу судового рішення доти, доки цей їх недолік не буде усунутий шляхом збирання додаткових доказів. Оцінюючі подані заявником докази, суд відхиляє подану заявником заяву з пояснення [PERSON] з тих підстав, що (1) підпис [PERSON] на цій заяві не засвідчений у встановленому порядку (нотаріально , з допомогою ЕЦП тощо), що унеможливлює достовірне встановлення особи, яка підписала цю заяву; (2) такого порядку надання показань як пояснення, в тому числі нотаріально посвідчені, цивільно-процесуальним законодавством не передбачено, оскільки у статтях 90 - 93, 230 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків (відповідний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц); (3) заявник чи його представник не подавав клопотань про допит її як свідка, а також допит будь-яких інших осіб, в тому числі і самого заявника (зокрема і з урахуванням ч. 2 ст. 69 ЦПК України). Суд також відхиляє надані заявником фотографії поховання [PERSON] , оскільки вони достовірно не можуть підтвердити місце, час та причини смерті особи. Жодних пояснень щодо неможливості надання будь-яких документальних підтверджень смерті [PERSON] заявник не надав, хоча як слідує з пояснень [PERSON] він був присутній на похованні. Встановлення факту смерті особи має важливе значення та породжує правові наслідки, а тому рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки заявником не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту смерті [PERSON] , а також документів, які засвідчують, що [PERSON] на момент смерті був громадянином України.

Outcome: dismissed