Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

05.08.2024 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200495977 від 05.04.2016 року у розмірі 54092,85 грн. Позивач обгрунтував свої вимог тим, що 05.04.2016 між ПАТ «Банк Михайлівський» (далі Банк) та [PERSON] (далі Відповідач, Позичальник) укладено угоду № 200495977 щодо кредитування (далі Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 15135,03 грн., з встановленим строком користування з 05.04.2016 р. по 05.04.2019 р., а Відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20.07.2020 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020р., укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020р. Станом на 19.06.2024 р. заборгованості Відповідача перед Позивачем за Кредитним договором становить 36205,65 грн., з яких: 13983,34 грн. заборгованість за кредитом; 22222,31 грн. заборгованість за відсотками. Сума збитків з урахуванням 3% річних 3263,07 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 14624,13 грн. Разом заборгованість становить 54092,85 грн. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, остання не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунок позивача, ні на рахунки попереднього кредитора. Дана обставина змусила позивача звернутися до суду. Ухвалою від 13.08.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. 18.09.2024 року відповідач подала до суду заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату, для досудового врегулювання спору. 14.10.2024 року в системі Електронний суд від сторони відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким сторона відповідача просила суд відмовити в задоволенні позову, вважаючи його необґрунтованим, так як позивачем не доведено розмір заборгованості, не зазначено розмір та порядок нарахування відсотків за користування та/або штрафів, не доведено право на звернення з такими вимогами саме до Відповідача з урахуванням інших правовідносин про відступлення права вимоги, які були чинними в період з 19.05.2016 по 01.07.2021 року. Крім того, позивачем не доведено надання послуг Банком (комісія) протягом строку дії договору, за які встановлено окрему оплату, не враховано, що комісія за обслуговування кредиту є супутньою послугою Банку, пов`язаною з наданням кредиту та не підлягає стягненню з боржника згідно вимог діючого законодавства про споживче кредитування. Також позивачем не враховано порушення норм законодавства про споживче кредитування з боку Банку та Кредиторів 1, 2, 3, які у внутрішніх правовідносинах між собою передавали/повертали права вимоги до Боржника, жодного разу своєчасно не повідомляючи останнього про вищевказані події, а безпосередньо Позивач (Кредитор 3) уклав договір факторингу в процесі судового спору про визнання договору факторингу з Кредитором 2 недійсним, на той час, коли Договір від 20.05.2016 року був чинним і виконувався Боржниками за вимогами Кредитора 2. Більш того, позивачем пропущено строки позовної давності і з матеріалів прави не вбачаються поважні причини для його поновлення. Крім того, визнання 1 липня 2021 року недійсним договору факторингу від 20 травня 2016 року має наслідком реституцію між сторонами договорів факторингу 1 та 2 (Банком, Кредиторами 1, 2, 3) та, як наслідок обов`язок повернення всіх отриманих сум стягнення Кредиторами 2, 3 Позивачу, що позбавляє Позивача права звертатись з тими самими вимогами до боржників та отримувати подвійне стягнення за кредитними договорами. 18.10.2024 року в системі Електронний суд від сторони позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Згідно з яким позивач визнав часткову сплату відповідачем заборгованості первісному кредитору у розмірі 2\~139 грн. та просив суд задовольнити позовні вимоги з врахування вищевказаної суми. 22.10.2024 року в системі електронний суд від сторони відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 13.11.2024 року судом витребувано у відповідача оригінали квитанцій на підтвердження сплати заборгованості, копії яких були долучені до відзиву від 14.10.2024 року. 18.11.2024 року відповідач [PERSON] надала суду витребувані документи. Представник позивача, повідомлений належним чином, до суду не з`явився, надав заяву, згідно якої\~ позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу у його відсутність. /а.с. /. Відповідач, повідомлена належним чином, у судове засідання, не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Оскільки у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про\~ розгляд справи\~ без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Розглянувши надані матеріали, суд приходить до наступного. 05.04.2016 року [PERSON] звернулася до ПАТ «Банк Михайлівський» з заявою про відкриття поточного рахунку із зразками підписів та заповнивши анкету №2625386 від 05.04.2016 року для отримання кредиту. /а.с.32 зворот, 33./ Крім того, в цей же день відповідач підписала заява №200495977 від 05.04.2016 року про переказ коштів за відповідними реквізитами. Також відповідач підписала графік платежів до кредитного договору№ 200495977 від 05.04.2016 року, згідно з яким відповідач отримала 15135,03 грн. на 36 платежів щомісяця по 420,11 грн. /а.с.35 зворот/. Згідно з довідкою про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, строк кредиту 36 місяців, сума кредиту 15135,03 грн. з орієнтовною сукупною вартістю кредиту 25415,07 грн., або 211,79 %. /а.с.36/. Таким чином, між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] було укладено кредитний договір №200495977, що складається вищеперерахованих документів. Крім того, 05.04.2016 року відповідач уклала договір добровільного страхування життя № 200495977 з СК «АРСЕНАЛ ЛАЙФ» застрахувавши своє життя. Строк дії договору з 05.04.2016 року по 05.04.2041 року /а.с. 36 зворот -37/. 20.07.2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимог, відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону). Так, згідно договору розмір прав вимог, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього договору /а.с.40-41/. Відповідно до умов договору, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» сплатило ПАТ «Банк Михайлівський» грошові кошти (ціну відступлення), як це передбачено умовами договору, що підтверджується копією платіжного доручення № 25 від 09.07.2020 року /а.с. 42/. Згідно з розрахунком суми заборгованості за кредитним договором № 200495977 від 05.04.2016, інфляційних втрат та 3% річних основна сума заборгованості з 19.06.2021 року по 19.06.2024 року становить 54092,85 грн., що складається з 36205,65 грн. сум боргу, 14 624,13 грн. інфляційних збільшень та 3 263, 07 грн. штрафних санкцій. Період прострочення грошового зобов`язання становить 1097 днів. /а.с. 34/. Крім того, позивачем на підтвердження існування заборгованості надано суду виписку по особовому рахунку відповідача /а.с. 43-77/. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року по справі 910/11298/16 апеляційну скаргу ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі № 910/11298/16 скасовано в частині немайнових вимог, та ухвалено нове рішення про задоволення позову ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» у цій частині, а саме: застосувати наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 № 1905, а саме: зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 № 1 і № 2. Визнати відсутніми у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 №1905, реєстрах прав вимог від 19.05.2016 № 1 та від 20.05.2016 № 2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20.05.2016 № 1 і № 2 до зазначеного договору факторингу. Визнати недійсним договір факторингу від 20.05.2016 № 1, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор». Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 № 1 і № 2. Визнати відсутніми у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 №1905, реєстрах прав вимог до нього від 19.05.2016 № 1 та від 20.05.2016 № 2, актах прийому-передачі від 20.05.2016 до зазначеного договору факторингу № 1 і № 2, та в договорі факторингу від 20.05.2016 № 1 та додатках до нього. /а.с.18-29/. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч.ч.2-3ст.13ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Змагальність цивільного процесу передбачає активну процесуальну позицію сторін в справі та, відповідно, покладає обов`язки на учасників подавати докази, клопотання, заяви, вчиняти відповідні процесуальні дії з метою доведення власної позиції та спростування позиції опонента. Роль суду за концепцією змагального процесу полягає у балансуванні інтересів сторін, сприянні в реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи тощо. При цьому суд наділяється активною процесуальною позицією лише в деяких виключних випадках з огляду на характер та предмет спору. В інших випадках за загальним правилом саме на сторони покладається обов`язок вчинення процесуальних дій з метою доведення відповідної позиції. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання, згідно із ст. 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Порушення боржником умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК України встановлює принцип обов`язковості виконання договору. Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до ст. 1080, 1084 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з частиною 2 статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено. Як вбачається з наданих матеріалів відповідач не отримувала повідомлення про передачу права вимоги позивачу. Частиною 3 статті 12 ЦПК України, частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно достатті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Відповідно до частини 2статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженогоПостановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц. Разом з тим, дані у виписці є лише загальними розмірами складових заборгованості, з яких не вбачається порядок її утворення. Позивач не надав суду детальний розрахунок заявленої суми заборгованості, з якого було б можливо зробити висновок про період утворення заборгованості, чи сплачувались взагалі кошти відповідачкою та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі, та на які суми боргу нараховувались відсотки за користування кредитом, тобто на підставі якого та виписки, суд був би спроможний самостійно визначити розмір заборгованості. Без надання детального розрахунку заборгованості суд позбавлений можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення. До аналогічного висновку щодо необхідності доведення позивачем розміру заборгованості дійшов Верховний Суд у постановах від 27 березня 2019 року у справі №334/1746/15-ц, від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20. Окрім того, під час судового розгляду, представник позивача визнав, що відповідач частково виконала зобов`язання перед первісним кредитором, а саме у відповіді на відзив від 18.10.2024 року, представник позивача просить суд вважати суму 2139 грн., яка була сплачена відповідачем у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №200495977 від 05.04.2016 року на користь ПАТ «Банк Михайлівський», як виконання зобов`язання перед належним кредитором. Разом з тим, у подальшому стороною позивача, з урахуванням часткового визнання погашення заборгованості [PERSON] не надано розрахунку заборгованості відповідача по усім її сладовим, а саме: по тілу кредиту, відстоткам, інфляційним витратам, 3% річних, у зв`язку з чим, суд не може беззаперечно встановити дійсний розмір заборгованості відповідача, періоди за які така заборгованість була нарахована, оскільки для визначення вказаних обставин необхідні спеціальні знання. Крім того, суду взагалі незрозуміло, що мала на увазі сторона позивача звертаючись з проханням врахувати суму погашення заборгованості у розмірі 2139 грн., оскільки не зазначено у яку категорію це має бути враховано: тіло кредито або відсотки, або інфляційні витрати, або 3% річних. Більш того, як вбачається з наданих квитанцій, погашення заборгованості позивачем здійснювалося ще у 2016 році, разом з тим, розрахунок інфляційних витрат та 3% річних (а.п.34) здійснений станом на 2023 рік та 2024 рік, без врахування вищевказаної суми. Також, не може бути врахований Витяг реєстру боржників (а.п.8), оскільки даний витяг складений лише ТОВ "Діджи Фінанс", без підписів ПАТ "Банк Михайлівський", що є одностороннім та не містить будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості, яку відступає первісний кредитор. Фактично доданий витяг є документом, що надрукований позивачем та підписаний його керівником, що не є ідентичним копії оригінального документа. До того ж, реєстр кредитних договорів до договору факторингу № 7_БМ від 20 липня 2020 року сам по собі не підтверджує розмір заборгованості, зокрема, яку частину тіла кредиту та відсотків за його користування було сплачено відповідачкою, а яка частина кредиту сплачена не була з врахуванням щомісячного платежу у межах строку кредитування. Крім того, в позовній заяві та вищезазначеному витягу містяться розбіжності у сумі боргу, так в позові вказано сума заборгованості в розмірі 36205,35 грн. (а.п.3), а згідно витягу 39205,65 грн. (а.с.8). Щодо застосування позовної давності. Під час розгляду справи стороною відповідача було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України\~№ 14 від 18.12.2009 року "Про судове\~рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Тобто, недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, то сплив позовної давності не має значення. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом в складі Касаційного цивільного суду в постанові від 11 лютого 2019 року справа № 321/296/17, провадження №61-28072св18, в постанові від 26 листопада 2018 року справа№ 395/1324/16-ц, провадження №61-29106св18. Таким чином, у даному випадку, суд не застосовує наслідки спливу строку позовної давності, а відмовляє у позові за недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed