Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: Київська міська рада, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з незаконного чужого володіння. У своїй позовній заяві просили суд: 1) Скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Результат» - Синявського В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 49456297 від 31.10.2019 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на нежитлову будівлю кіоску (літ. А) загальною площею 5,3 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1950501580000); 2) Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 67900134 від 06.06.2023 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на нежитлову будівлю кіоску (літ. А) загальною площею 5,3 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1950501580000). 3) Витребувати від [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ: 22883141, вул. Хрещатик, 36, м. Київ). Свою позовну заяву обґрунтували тим, що в процесі розгляду судової справи N? 910/13488/19 Позивачу стало відомо, що 31.10.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Результат» Синявським Володимиром Володимировичем було зареєстроване право власності на нежитлову будівлю (літ. «А») загальною площею 5.3 кв.м на [ADDRESS] за Фізичною особою [PERSON] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1950501580000) (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) N? 49456297). Однак, за інформацією Департаменту комунальної власності м. Києва (лист від 23.12.2019 N? 062/11/13-1103 (копія додається), останній приватизацію будівлі кіоску площею 3.96 кв.м на [ADDRESS] не здійснював, рішення щодо включення такого об?єкту до переліку об?єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, Київською міською радою не приймались. Враховуючи викладене, спірний об?єкт нерухомості у встановленому законом порядку з власності територіальної громади міста Києва не вибував. Проте, як вже було вище зазначено, встановлено, що спірним майном незаконно заволоділа інша особа - [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. Представник позивача у судове засідання не прибув, одночасно з цим подав клопотання про розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не прибув, повідомлявся судом належним чином. Треті особи у судове засідання не прибули. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, будівля кіоску на [ADDRESS] є власністю територіальної громади міста Києва та включена до переліку об?єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 N? 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (додаток 10 таблиця 4 пункт 18). На виконання рішення Київської міської ради від 28.10.2010 N? 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м. Києві» зазначений об?єкт віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 N? 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві». Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.07.2011 N? 479 «Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 N? 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», в редакції від 30.12.2016 N? 801, будівлю кіоску загальною площею 3,96 кв.м на [ADDRESS] закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». 11.02.2019 між Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією (Орендодавець), Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (Орендар), а також Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (Балансоутримувач) на підставі затвердженого орендодавцем протоколу конкурсної комісії з питань оренди комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передане до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.11.2018 N? 21 був укладений договір N? 861/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі-Договір оренди). Відповідно до договору оренди ФО-П [PERSON] було надане в орендне користування нежитлове приміщення (кіоск) загальною площею 3.96 кв.м на [ADDRESS] під розміщення торговельного об?єкту з продажу продовольчих товарів крім товарів підакцизної групи. У зв`язку з порушеннями орендарем умов договору оренди в частині сплати орендної плати, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до ФО-ПІ [PERSON] про розірвання договору та звільнення вищевказаного нежитлового приміщення. Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.06.2020 у справі N? 910/13488/19, залишеного без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 було вирішено розірвати договір N? 861/1 від 11.02.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду та виселити ФО-П [PERSON] з нежитлового приміщення (кіоску) площею 3.96 кв.м на [ADDRESS] . В процесі розгляду вищевказаної судової справи стало відомо, що 31.10.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Результат» Синявським Володимиром Володимировичем було зареєстроване право власності на нежитлову будівлю (літ. «А») загальною площею 5.3 кв.м на [ADDRESS] за Фізичною особою [PERSON] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1950501580000) (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) N? 49456297). Звертаємо увагу суду, що кіоск площею 3,96 кв.м та кіоск 5.3 кв.м на [ADDRESS] є одним і тим самим об?єктом нерухомого майна. Різниця площі відбулась в результаті переобмірів приміщення. Відчуження приміщень комунальної власності повинно відбуватись за наявності волевиявлення власника, оформленого у вигляді відповідного рішення, в порядку приватизаційної процедури. В силу приписів ст. 327 ЦК України, ст. ст. 10, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 31, 32 Закону України «Про власність» правомочностями власника вказаного майна наділена Київська міська рада. Вказане випливає з положень ст. 345 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 3, 11 Закону України «Про приватизацію державного майна» (діючого на момент виникнення спірних правовідносин), ст. 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». За інформацією Департаменту комунальної власності м. Києва (лист від 23.12.2019 N? 062/11/13-1103, останній приватизацію будівлі кіоску площею 3.96 кв.м на [ADDRESS] не здійснював, рішення щодо включення такого об?єкту до переліку об?єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, Київською міською радою не приймались. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» в порядку ч. 1 ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України звернулося до Шевченківського управління поліції ГУНП України в м. Києві із заявою від 02.12.2019 N? 111 про вчинення кримінального правопорушення та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. На підставі вищевказаної заяви, Шевченківським управлінням поліції ГУНП України в м. Києві було відкрито кримінальне провадження N? 12019100100011774 за частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України. В рамках вищезазначеного досудового розслідування за поданням прокурора Київської місцевої прокуратури N? 10 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.12.2019 у справі N? 761/48092/19 було накладено арешт на нежитлову будівлю - кіоск (літ. А) загальною площею 5,3 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1950501580000). 22.12.2022 на адресу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» надійшло звернення фізичної особи [PERSON] , в якому він стверджував, що є орендарем нежитлової будівлі кіоску (літ. А) площею 5,3 кв.м на [ADDRESS] і повідомив про закриття кримінального провадження. КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» звернулось листом від 29.12.2022 N? 620/вих до Шевченківського управління поліції ГУНП України в м. Києві за інформацією щодо стану вищевказаного досудового розслідування, але відповіді не отримало. 04.05.2023 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» повторно звернулась до Шевченківського управління поліції ГУНП України в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження N? 12023100100001723. В ході досудового розслідування було встановлено, що за даними з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлову будівлю кіоску (літ. «А») загальною площею 5.3 кв.м на [ADDRESS] зареєстроване за Фізичною особою [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1950501580000 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) N?49456297). Як було з?ясовано, [PERSON] передав нежитлову будівлю (літ. «А») загальною площею 9.3 кв.м на [ADDRESS] в оренду ТОВ «Кафе-кондитерська «Калина» на підставі договору оренди від 02.08.2021, а останні в свою чергу передали в суборенду вказане приміщення фізичній особі [PERSON] на підставі договору суборенди нежитлового приміщення від 31.03.2023 N? 31/03-23 та акту приймання-передачі. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, підставою виникнення права власності у [PERSON] став технічний паспорт (серія та номер H-1063), виданий 28.10.2019 ФО-П [PERSON] . За запитом правоохоронних органів, ФО-П [PERSON] надала копію довідки N?1065 від 28.10.2019, виданої за замовленням [PERSON] , з якої вбачається, що жодних технічних документів (технічного паспорта) на нежитлову будівлю (літ. «А») загальною площею 5.3 кв.м на [ADDRESS] Фізичною особою - підприємцем [PERSON] не видавалось, зокрема зазначено: «нежитлова будівля (літ. «А») (літ. «А») загальною площею 5.3 кв.м на [ADDRESS] , була побудована в 1991 році господарським способом, що не передбачає дозвільних документів на будівництво та не потребує здачі експлуатацію». Разом з цим, матеріали кримінального провадження містять свідоцтво про право на спадщину, виданого 01.06.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. на ім?я [PERSON] , [INFO] , який є племінником померлого [INFO] [PERSON] . Підтвердженням смерті [PERSON] є актовий запис про смерть N? 1765 від 19.08.2020, зроблений на підставі Лікарського свідоцтва про смерть N? 020-1858 від 19.08.2020, виданого Лівобережним відділенням відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. З метою оформлення вищевказаного свідоцтва про право на спадщину ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.02.2023 N? 761/1072/23 за заявою представника [PERSON] було скасовано арешт на нежитлову будівлю (літ. «А») загальною площею 5.3 кв.м на [ADDRESS] , накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.12.2019 у кримінальному провадженні N? 12019100100011774 від 04.12.2019. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних виснвоків. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. За ст. 143 Конституції України територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов?язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас державна реєстрація права власності це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту. Отже суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N? 911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного господарського суду від 24.01.2020 у справі N? 910/10987/18 а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі N? 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі N? 916/675/15, від 06.10.2021 у справі N? 910/13574/20. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) однією з засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Статтею 4 Закону визначено, що серед переліку речових прав та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації є право власності. Відповідно до ст. 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, а також перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій. Крім того, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов?язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Для перевірки цієї інформації з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати в разі потреби подання додаткових документів. Здійснюючи такі дії при перевірці поданих документів, співставлення зареєстрованих та заявлених до реєстрації прав - запобігає порушенню прав та законних інтересів власників від порушень внаслідок реєстраційних дій. Такий обов?язок узгоджується із закріпленими частиною першою ст. 3 Закону засадами державної реєстрації прав, зокрема - гарантування державою об?єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Підставами для реєстрації права власності є відповідні документи (свідоцтво про право власності, цивільно-правові угоди тощо), які встановлюють набуття особою відповідних прав на майно (ст.ст. 18, 20, 21, 22, 26, 27 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 4 ст. 18 вказаного Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За пунктом 6 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. Водночас згідно з ч. 3 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Суд зауважує, що з аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що необхідною умовою для вчинення реєстраційних дій є підтвердження особою факту виникнення у неї відповідного права на нерухоме майно. Однак у даному випадку право власності у [PERSON] на спірне приміщення було зареєстровано на підставі неіснуючого технічного паспорту, і в подальшому це призвело до оформлення спадщини на ім?я [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.06.2023). Згідно з даними з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. було зареєстроване право власності на нежитлову будівлю кіоску (літ. «А») загальною площею 5.3 кв.м на [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1950501580000) за [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер N? 67900134 від 06.06.2023. В результаті дій державних реєстраторів порушено право власності дійсного власника спірного майна - територіальної громади міста Києва, оскільки, як вже наголошувалось, Київською міською радою не відчужувалося спірне майно і право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Незаконна реєстрація права власності на нерухоме майно, яке є комунальною власністю, порушує право власності територіальної громади, та фактично надає можливість третім особам використовувати його на власний розсуд та розпоряджатися ним, а тому для поновлення порушеного права позивача є потреба у скасуванні цієї реєстрації. Враховуючи, що державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю кіоску (літ. «А») загальною площею 5.3 кв.м на [ADDRESS] проведено за особою, яка не набула у встановленому законом порядку право власності на нього, а подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам Закону, рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Результат» Синявського В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 49456297 від 31.10.2019 та державна реєстрація права власності за [PERSON] на об?єкт нерухомості (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1950501580000) підлягають скасуванню відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На тих самих підставах підлягає скасуванню і рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 67900134 від 06.06.2023 та державна реєстрація права власності за [PERSON] на об?єкт нерухомості (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1950501580000). Щодо наявності підстав для витребування спірного майна у кінцевого набувача права власності на об?єкт нерухомого майна [PERSON] , суд зауважує наступне. Положення ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, якщо було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі N? 754/9233/17. Враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Києва не з її волі - на підставі технічного паспорту (серія та номер Н-1063), виданий 28.10.2019 ФО-П [PERSON] , дійсний власник цього майна - територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради має право витребувати зазначене майно від останнього набувача відповідно до п. 3 ст. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України. Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 9 084,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved