Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому зазначив, що 22.09.2012 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано 12.04.2021 рішенням суду. Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як на підставу своїх вимог позивач вказував на те, що за час перебування у шлюбі вони з відповідачем придбали двокімнатну квартиру, загальною площею 50,3 кв.м., за адресою [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем, а також автомобіль «КІА» д.н.з. [NUMBER] . Посилаючись на те, що провести поділ спільно нажитого майна в позасудовому порядку немає можливості, позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а за відповідачем - право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль «КІА» д.н.з. [NUMBER] , стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості частки позивача у праві власності на автомобіль у розмірі 125 365 грн. із залишенням автомобіля у власності відповідача. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14.05.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 02.10.2024, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові, просив задовольнити. Вказував, що підставою для звернення до суду з позовом стало те, що термін після розірвання шлюбу спливав і позивачу потрібна була гарантія щодо розподілу майна подружжя. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо стягнення з нього компенсації за частку автомобіля на користь позивача, проте просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, посилаючись на те, що квартира придбана за кошти його матері, яка продала свій будинок та кошти поділила між відповідачем та його братом для придбання квартир, оскільки відповідач перебував у шлюбі та проживав з сім`єю в орендованій квартирі. Вказував, що договору дарування коштів не було, деталей перевезення коштів матір`ю він не знає. Пояснив, що спірна квартира коштувала орієнтовно 50647,60 доларів США, при цьому мати передала йому 45000 доларів США, що майже повністю покрило вартість квартири. Відповідач повністю заперечував середньоринкову вартість спірної квартири. В матеріалах справи міститься відзив відповідача на позов, який містить ідентичні пояснення відповідача щодо позовних вимог. Додатково у судовому засіданні вказав, що кошти були передані йому з метою покращення умов проживання його сім`ї. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом встановлено, що 22.09.2012 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.04.2021 (а.с.8-10). Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.5,6). Під час перебування у зареєстрованому з позивачем шлюбі відповідачем було придбано двокімнатну квартиру, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,3 кв.м. (а.с. 11-12), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №352062607 від 27.10.2023. Крім того, в ході розгляду справи відповідачем визнавався факт придбання у шлюбі автомобіля «КІА» д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , 2017 року випуску. Згідно витягу з офіційного сайту Міністерства економіки України, середньоринкова вартість вказаного автомобіля становить 250 727,40 грн. (а.с.7). Сторона відповідача не заперечувала проти визначеної стороною позивача вартості зазначеного вище автомобіля. Таким чином, судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 50,3 кв.м., а також автомобіль «КІА» д.н.з. [NUMBER] , з приводу якого виник спір, набуте сторонами за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Посилання сторони відповідача про те, що вказана вище квартира не є спільною сумісною власністю із позивачем, належними та допустимими доказами не підтверджено. Суд не бере до уваги посилання сторони відповідача про те, що кошти, за які начебто було придбано спірну квартиру, є його особистими, оскільки жодного доказу цьому не надано. Додатково суд звертає увагу на те, що договір за яким мати відповідача продала належне їй майно, було укладено на території Російської Федерації в липні 2012 року, а спірна квартира була придбана у червні 2014 року. Окрім того, матеріали справи не містять відомостей про те, яким чином кошти, отримані матір`ю відповідача від продажу майна, були ввезені на територію України Таким чином, суд приходить до висновку про те, що між позивачем та відповідачем існує спір стосовно реалізації позивачем свого права власності на спірну квартиру та автомобіль. Зважаючи на наведене вище, суд приходить до висновку про необхідність в рамках поділу майна подружжя визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] - право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості її частки у праві власності на автомобіль у розмірі 125365 грн., залишивши автомобіль у власності відповідача. На підставі викладеного суд вважає, що позов є законним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved