Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

21 травня 2024 року [PERSON] звернувся у суд з позовом про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що 28 грудня 2006 року між ним та АКБ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є відповідач АТ "Сенс Банк", укладено договір кредиту №44-05-706/П, предметом якого було надання позивачу в тимчасове користування 279 000 дол. США з оплатою 13 відсотків рчних з кінцевим поверненнням основної заборгованості по кредиту до 27 грудня 2021 року. Цільове призначення - поточні потреби. 28 грудня 2006 року на забезпечення виконання умов зазначеного договору кредиту між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір №44.02.-944/П. Предметом іпотеки за даним договором є трикімнатна квартира [ADDRESS] . 18.04.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування зазначеної квартири, яка була предметом іпотечного договору №44.02.-944/П. Між позивачем та банком 18.04.2007 р. укладено додатковий договір №2 до іпотечного договору №44.02-944/П, яким було замінено іпотекодавця [PERSON] в іпотечному договорі на [PERSON] . Позивач зазначає, що договір кредиту містить суперечливі та дискритаційні по відношенню до позичальника умови, зокрема у договорі не визначено його ціни, відповідачем не була проведена переддоговірна робота з позичальником, спірний кредитний договір був підписаний позивачем під впивом обману з боку банку, сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом, ціна договору та розмір фактичного здорожчення кредиту в кінці періоду кредитування не відповідають фактично встановленим у договорі ромірам. Позивач вважає, що правочин, здійснений під впливом обману, тому на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Крім того, на думку позивача, умови оспорюваного договору є несправежливими, всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. За таких підстав, позивач просить: - визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року, який був укладений між АКБ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Сенс Банк", та [PERSON] , - визнати недійсним договір іпотеки від 28.12.2006 року №44.02. -944/П, укладений між АКІБ "Укрсоцбанк" в особі начальника Шевченківського відділення Київської міської філії з одної сторони та з другого боку [PERSON] , предметом якого є квартира [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. (а.с. 19) 11 липня 2024 року представник відповідача АТ "Сенс Банк" надіслав до суду відзив на позовну заяву. (а.с. 29) Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки 28.12.2006 року між АКБ "Укрсоцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №44.05--706/П, у відповідності до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 279 000 доларів США з кінцевим строком повернення коштів до 27.12.2021 року. 18.04.2007 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №44.05-706/П, у відповідності до якої сторони виклали п. 1.3.1 у новій редакції. 31.07.2013 року між банком та [PERSON] було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №44.05-706/П, у відповідності до якої сторони домовились про черговість погашення частини заборгованості. Також з метою забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 22.03.2007 року було укладено Іпотечний договір №44.02-944/П з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до якого було замінено іпотекодавця на [PERSON] . У відповідності до умов іпотечного договору в іпотеку АТ "Укрсоцбанк" нерухоме майно - трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Також у відповідності до запиту на отримання кредиту від 16.12.2006 року позичальник особисто підтвердив, що банк надав йому повну, достовірну вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування таповернення кредиту. Позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту. Позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту. Банк у повній мірі виконав зобов"язання за вказаним кредитним договором та надав кредитні кошти позичальнику [PERSON] Зважаючи на те, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, графік погашення кредиту, враховуючи сплату заборгованості позичальником та укладання додаткових угод, посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необгрунтованими та безпідставними. Також неспроможними та недоведеними є посилання заявника на укладення кредитного договору під впливом обману. Позивач не надав жодних доказів того, що банком вчинялись будь-які дії щодо введення позивача в оману при укладенні договору, а підписанням кредитного договору, позивач підтвердив, що умови договору йому зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, та вподальшому уклали додаткові угоди, та позичальник виконував умови кредитного договору. Крім того, відповідач зазначає, що [PERSON] в 2019 році вже звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з аналогічним предметом позову. Ухвалою суду від 16 жовтня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 січня 2024 року, позов [PERSON] до АТ "Сенс Банк" про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору кредиту та договору іпотеки - залишено без розгляду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду. (а.с. 78) В судове засіданні позивач [PERSON] надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Свої позовні вимоги підтримує. Відповідач АТ "Сенс Банк" в судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду ну наступне. Судом встановлено, що 28.12.2006 року між АКБ "Укрсоцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №44.05--706/П, у відповідності до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 279 000 доларів США з кінцевим строком повернення коштів до 27.12.2021 року. (а.с. 38) 18.04.2007 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №44.05-706/П, у відповідності до якої сторони виклали п. 1.3.1 у новій редакції. (а.с. 47) 31.07.2013 року між банком та [PERSON] було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №44.05-706/П, у відповідності до якої сторони домовились про черговість погашення частини заборгованості. (а.с. 48) Також з метою забезпечення виконання обов"язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 22.03.2007 року було укладено Іпотечний договір №44.02-944/П з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до якого було замінено іпотекодавця на [PERSON] . У відповідності до умов іпотечного договору в іпотеку АТ "Укрсоцбанк" нерухоме майно - трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 50) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 січня 2024 року, позов [PERSON] до АТ "Сенс Банк" про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору кредиту та договору іпотеки - залишено без розгляду. (а.с. 59) Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як це передбачено ч.1 ст.638 ЦК України. Принцип свободи договору є фундаментальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Як убачається з матеріалів справи, в кредитного договорі сторонами були погоджені усі суттєві та істотні умови, як то строк, ціна, відсоткова ставка за користування коштами, права та обов"язки сторін, умови дострокового повернення кредитних коштів та інше. Так порядок погашення заборгованості та відсоткова ставка були погоджені сторонами у п. 1.1 кредитного договору. (а.с. 38) Порядок надання кредиту та сплати процентів сторонами було погоджено у статті 3 кредитного договору. Взаємні права та обов"язки сторонами було погоджено у статті 3 кредитного договору. Пунктом 3.4.1 кредитного договору сторонами було погоджено право позичальника на дострокове погашення кредиту (частини кредиту). Також у відповідності до запиту на отримання кредиту від 16.12.2006 року позичальник особисто підтвердив, що банк надав йому повну, достовірну вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування таповернення кредиту. (а.с. 36) Позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту. Позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту. Банк у повній мірі виконав зобов"язання за вказаним кредитним договором та надав кредитні кошти позичальнику [PERSON] . Таким чином, перед укладенням кредитного договору відповідач на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчив особистим підписом те, що він ознайомлений з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених банком. Факт підпису договору позивач не заперечував. Тобто, враховуючи зміст наведених позивачем пунктів кредитного договору [PERSON] з моменту підписання цього договору обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі, який він не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Встановлені судом обставини у справі на підставі поданих доказів, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, свідчать про те, що процедура укладення кредитного договору №44.05-706/П між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та [PERSON] дотримана банком. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов за оспорюваним кредитним договором, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, був проінформований про всі істотні умови договору, виконував умови кредитного договору, підписував додаткові угоди, тому відсутні підстави вважати дії відповідача при укладанні оспорюваного договору, як нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману. Договір кредиту є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача, проте позивачем не надано суду доказів введення її в оману відповідачем. Підписуючи кредитний договір, [PERSON] не повідомляв банку про наявність у неї будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації, умов отримання, користування та повернення кредиту. Укладений договір кредиту не суперечить нормам чинного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину. Також діючим законодавством не п ередбачений стабільний курс долара США о національної валюти - гривні і, як убачається з матеріалів справи, при укладенні спірного кредитного договору [PERSON] були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили йогоо прийняти їх на вкрай невигідних умовах для себе умовах. Відповідно до статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. В силу статей 526 , 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним. Із наданих учасниками справи та досліджених судом письмових доказів вбачається, що позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в рамках укладеного кредитного договору№ 44.05-706/П від 28 грудня 2006 року за позичальником [PERSON] обліковується борг. Оскільки під час судового розгляду справи не встановлено недійсність основного зобов"язання за кредитним договором № 44.05-706/П від 28 грудня 2006 року, тому суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним охоронного зобов`язання - іпотечного договору № 44.02-944/П від 28.12.2006 року . З огляду на викладене, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed