Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

У позовній заяві орган опіки та піклування Вишнівської сільської ради просить ухвалити рішення про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно її дочок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку сектору «Служба у справах дітей» Вишнівської сільської ради як діти, які опинились в складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. У жовтня 2020 року на розгляді суду уже перебував позов про позбавлення відповідача батьківських прав, який задоволений не був. Однак відповідач належних висновків не зробила, власним прикладом не сприяє засвоєнню дітьми норм суспільної моралі, 03 грудня 2020 року була засуджена за вчинення корисливого злочину. 25 серпня 2022 року відповідач виїхала за кордон і на територію України більше не поверталася. З грудня 2017 року діти проживали в сім`ї [PERSON] , син якої [PERSON] зі слів є біологічним батьком дітей, однак для встановлення батьківства пропозицію про проведення ДНК-експертизи проігнорував. З 12 квітня 2024 року по 09 липня 2024 року діти перебували у Волинському обласному притулку для дітей, а з 09 липня 2024 року по цей час перебувають у комунальній установі «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Відповідач не цікавиться дітьми, їх здоров`ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, лише в телефонному режимі спілкувалася з дітьми. Працівники сектору «Служба у справах дітей» по телефону попереджали відповідача про відповідальність щодо утримання, виховання та навчання дітей, а також з метою повернення дітей із соціального закладу неодноразово рекомендували повернутися додому, на що вона ствердно відповідала, що додому не повернеться. Зазначене у своїй сукупності свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача електронною поштою надіслала заяву про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності. Відповідач про розгляд справи по суті двічі була повідомлена у встановленому законом порядку, у тому числі у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади, однак в судові засідання не з`явилась, відзиву на позов не подала, про причини неможливості розгляду справи за її відсутності не сповістила. За таких обставин суд провів розгляд позову у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв серії [NUMBER] , № [NUMBER] . Витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 27 червня 2024 року за № 00045730340, № 00045729784 стверджено, що відомості про батька дітей записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України за вказівкою матері. Рішенням Любомльського районного суду від 31 березня 2021 року в справі № 163/2746/20 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав і призначення опікуна. Цим же рішенням суду [PERSON] попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання і утримання дочок [PERSON] та [PERSON] , на виконавчий комітет Вишнівської сільської ради Ковельського району Волинської області покладено контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Під час обстеження 11 квітня 2024 року умов проживання дітей встановлено, що діти проживають у знайомих матері (співмешканця [PERSON] та його матері [PERSON] ). Відповідач залишила дітей співмешканцю та його матері, а сама з 25 серпня 2022 року перебуває за кордоном. Оскільки відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків було вирішено вилучити дітей і влаштовувати їх у притулок. У період відвідування Радехівської гімназії неповнолітні [PERSON] та [PERSON] характеризувалися як проблемні та конфліктні діти, пропускали уроки, схильні до жебракування. Рішенням сектору «Служба у справах дітей» Вишнівської сільської ради від 08.04.2024 № 3 неповнолітні [PERSON] та [PERSON] взяті на облік дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків. З листа відділу у справах дітей, сім`ї та молоді Любомльської міської ради від 26.06.2024 № 182/10-12 встановлено, що під час неодноразових обстежень місця проживання відповідача [PERSON] по [ADDRESS] , будинок завжди був зачинений, а за словами сусідів відповідач тривалий час відсутня за цією адресою, місце її перебування невідоме. За інформацією відділення поліції № 1 (м.Любомль) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 11.12.2023 № 6447/51/1/01-2023 відповідач [PERSON] перетнула державний кордон 25 серпня 2022 року у міжнародному пункті пропуску «Устилуг-Зосін» та станом на дату надання інформації на території України не перебуває. З 12 квітня 2024 року [PERSON] та [PERSON] були поміщені до Волинського обласного притулку для дітей. Із листа цього закладу від 26.06.2024 № 143 вбачається, що діти з матір`ю спілкувалися в телефонному режимі доки телефон вони не побили. Відповідач говорила дітям, що хоче їх забрати до Польщі, оскільки не може повернутися до України. З працівниками закладу відповідач не спілкувалась, життям і здоров`ям дітей не цікавилась. [PERSON] під час бесіди повідомила про можливе відбуття покарання чи взяття під варту [PERSON] на території Республіки Польща, проте вжитими органом опіки та піклування Вишнівської сільської ради заходами з`ясувати цю обставину не видалось можливим. Рішенням виконавчого комітету Вишнівської сільської ради від 26 червня 2024 року № 7/8 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно її дочок [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до змісту висновку орган опіки та піклування на підставі зібраних матеріалів дійшов висновку, що відповідач самоусунулась від виховання своїх дітей, свідомо залишила їх на виховання [PERSON] , не бере участі у їх утриманні та не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх розвитку. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Аналіз досліджених по справі доказів дає обґрунтовані та достатні підстави вважати, що відповідач [PERSON] свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітніх дочок [PERSON] та [PERSON] , умисно самоусунулася від їх виховання та утримання, долею та життям дітей не переймається. Незважаючи на попередження судовим рішенням від 31 березня 2021 року про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків стосовно дітей, відповідач [PERSON] належних висновків для себе не зробила, дітей до себе не забрала, залишивши їх на повному утриманні та вихованні громадянки [PERSON] . Крім цього, через півтори року після ухвалення судом такого рішення відповідач виїхала за межі території України та уже понад двох років в Україну не поверталась, участі у житті дітей, їх вихованні та утриманні, взагалі не брала. Періодичні розмови відповідача з дітьми по телефону не свідчать про її реальні дії виправити ситуацію та бажання належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, як це визначають приписи Сімейного кодексу України. Існування певних об`єктивних чинників, які б не залежали від волі відповідача і унеможливлювали виконання нею своїх батьківських обов`язків, по справі не встановлено. Фактичне самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків призвела до поміщення дітей до відповідного дитячого притулку та в подальшому до Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи позивача, які ґрунтуються на висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України, знайшли своє підтвердження дослідженими по справі доказами, які у своїй сукупності безсумнівно свідчать, що відповідач не займається вихованням дітей, не турбується про їх матеріальне забезпечення, фізичний, духовний та моральний розвиток, жодної участі у їх житті не приймає, а відтак не виконує передбачених ст.150 СК України батьківських обов`язків. Таким чином, заявлені вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав відповідають положенням ст.ст.150, 164 СК України, тому є підставними і підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати по справі у вигляді судового збору належить покласти на відповідача.

Outcome: approved