Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

29.04.2024 позивач звернувся до суду із заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у лютому 2024 між ним та відповідачкою розірвано шлюб. Під час спільного проживання у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . З листопада 2023 він з відповідачкою стосунків не підтримує, спільного господарства не веде, проживає окремо, відповідачка їх покинула та переїхала. Син проживає з його матір`ю, оскільки він перебуває в ЗСУ, та находиться на його утриманні. Після розірвання шлюбу відповідачка не приймала участі у матеріальному забезпеченні сина. Відтак, враховуючи вищевказані обставини, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали доводи викладені в позовній заяві, просили задовольнити позов у повному обсязі на підставі долучених письмових доказів та пояснень свідка. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення повісток про виклик до суду засобами поштового зв`язку. Свого відношення по справі до суду не направила, відзиву не подала, тому суд вважає за доцільне проводити заочний розгляд справи. Представник третьої особи скерував до суду заяву про розгляд справи без їх участі та доручення до матеріалів справи висновку щодо недоцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітнього сина. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідачки в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.05.2024 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання в порядку загального провадження. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від від 06.08.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року постановлено проводити заочний розгляд справи. В судовому засіданні розглянуте клопотання представника позивача про виклик свідка, які судом було задоволено. Інші процесуальні дії не вчинялись. Вислухавши думку представника позивача та пояснення свідка, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 19.02.2008 р. актовий запис №136 та серії [NUMBER] від 09.01.2016 року, актовий запис №26 (а.с.13). Згідно рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. (а.с.11-12). Як вбачається з висновку виконавчого комітету Тернівської районної у місті Ради, вважається за недоцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с.53-54). Відповідно до акту з місця проживання від 16.02.2024 малолітній [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з рідною бабою [PERSON] житлово-побутові умови проживання сім`ї задовільні. (а.с.18). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що мешкає разом з малолітнім онуком [PERSON] та займається його вихованням. Відповідачку останній раз бачила у грудні 2023 року коли вона передавала їй дитину та їй відомо що остання мешкає за межами України. Відповідно до ч.1 ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1, 3 ст.5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.12 Закону України Про охорону дитинства, на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Так, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. На підставі зібраних по справі доказів судом встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, що полягає у відсутності будь-якого спілкування її з синами, участі у їх вихованні, турботі про фізичний та духовний розвиток, не забезпеченні їм необхідних умов для життя. Судом також не встановлено наявність вагомих підстав вважати, що відповідачка змінить своє відношення до сина, не надано доказів її бажання спілкуватись з ним. Вказані обставини в сукупності дають підстави для висновку про повне самоусунення відповідачки, як матері від виховання сина, свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, що знайшло свій прояв у тому, що вона тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує матеріально, не спілкується та не виявляє інтересу до сина та не бажає змінити свою поведінку як матері. Все це свідчить про необхідність застосування судом такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved