Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Прокопцева С.В. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з [PERSON] він перебуває в зареєстрованому шлюбі з 11 липня 1981 року. У період шлюбу у спільну сумісну власність на ім`я позивачки було придбане таке нерухоме майно: - двокімнатна квартира загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Міжрегіональною агропромисловою біржею м. Слов`янська від 19.08.1996, №263/96; право власності зареєстроване у КП БТІ 20.08.1996, № запису 3919 у книгу 3а, стор. 125; - нежитлове приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності від 28.04.2006, право власності зареєстроване у КП БТІ 28.04.2006, № запису 262 у книгу 3. Зазначає, що вище зазначене майно було придбано за спільні кошти у результаті спільної праці в період шлюбу, оскільки [PERSON] увесь час працював та мав дохід. Зазначає, що він бажає поділити майно, а саме визнати за ним право власності на частку вищевказаного нерухомого майна, проте відповідачка відмовляється поділити майно. Оскільки вони з відповідачкою не змогли домовитись про поділ їхнього спільного майна, шлюбний договір не укладали, то вирішити цей спір можливо лише у судовому порядку, у зв`язку з чим [PERSON] вимушений звернутись до суду. Просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] двокімнатну квартиру загальною площею, 68,7 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , а також нежитлове приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] : Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на частку двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Та право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на його користь судовий збір у розмірі 3576,00 грн. та витрати на правову допомогу 15000,00 грн. [PERSON] , через свого представника - адвоката Лещенка С.В. звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, яку в подальшому уточнила та зазначила, що окрім заявленого поділу майна: двокімнатної квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] та нежитлового приміщення перукарні, розташованого за адресою [ADDRESS] , у спільній власності подружжя також знаходиться автомобіль Mitsubishi Outlander 2007 року випуску державний номер [NUMBER] орієнтована вартість 10 тис доларів США. Також Позивач бажає поділити сумісне спільне майно, що знаходиться: - у квартирі за адресою [ADDRESS] : -холодильник LG вартістю 10000 грн. -пральна машина BOSCH вартістю 10000 грн. -телевізор Samsung 2 шт. вартістю 5000 та 3000 грн. -телевізор Toshiba вартістю 4000 грн. -мікрохвильова піч вартістю 1000 грн. -газова піч + духова шафа вартістю 8000 грн. - у нежитловому приміщенні перукарні, за адресою [ADDRESS] : - крісло перукарське 5 шт. вартістю 5000 грн. - мийка перукарська вартістю 18000 грн. - кавоварка Delonghi вартістю 10000 грн. - інфрачервона сауна вартістю 20000 грн. - дзеркало 5 шт. вартістю 25000 грн. - крісло педікюрне 2 шт. вартістю 20000 грн. - холодильник Samsung вартістю 2000 грн. - телевізор Samsung вартістю 2000 грн. - телевізор LG 3 шт. вартістю 9000 грн. - вітрина 2 шт. вартістю 10000 грн. - перукарський столик 5 шт. вартістю 7500 грн. Посилаючись на ст.ст. 69, 70, 71, СК України, ст. 372 ЦК України та уточнюючи зустрічні позовні вимоги просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] автомобіль Mitsubishi Outlander 2007 року випуску державний номер [NUMBER] , холодильник LG пральну машину BOSCH, телевізор Samsung 2 шт., телевізор Toshiba, мікрохвильову піч, газова піч з духовою шафою, крісло перукарське 5 шт., мийку перукарську, кавоварку Delonghi, інфрачервоний стерилізатор, дзеркала 5 шт., крісла педікюрні 2 шт.,холодильник Samsung,телевізор Samsung, телевізори LG 3 шт.,вітрини 2 шт., перукарський столик 5 шт. Визнати за нею, [PERSON] право власності на: пральну машину Bosch, два телевізори Samsung.,газова піч, два перукарські крісла, кавоварку Delonghi, два дзеркала., холодильник Samsung, два телевізора LG., телевізор Samsung, вітрину, два перукарські столика, мийку перукарську. Визнати за [PERSON] право власності на холодильник LG, телевізор Toshiba, мікрохвильова піч, духову шафу, три крісла перукарські, інфрачервону сауну, три дзеркала, два крісла педікюрних, телевізор LG, вітрину, три перукарські столика та право власності на автомобіль Mitsubishi Outlander 2007 року випуску державний номер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , а за нею, [PERSON] , право власності на нежитлове приміщення перукарні, розташоване за адресою [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1418 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 16000 грн. Представник [PERSON] - адвокат Прокопцев С.В. до суду надав відзив на зустрічний позов в якому зазначив, що [PERSON] вважає, що позовні вимоги про розподіл майна не підлягають задоволенню в заявленому розмірі, оскільки [PERSON] у зустрічній позовній заяві зазначає, що орієнтована вартість автомобілю становить 10000 доларів США. При цьому посилається на довідку №0407-1 від 04.07.2023, згідно з якою середня ринкова вартість автомобілю складає 372533,00 грн. Проте [PERSON] вважає за доцільне заявити клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи з метою визначення дійсної ринкової вартості автомобіля з урахуванням його технічного стану, пробігу тощо. Крім того, незрозумілою є позиція [PERSON] , оскільки у тексті позовної заяви зазначено, що оскільки автомобілем Mitsubishi Outlander користується [PERSON] , то потрібно стягнути з нього 1/2 вартості автомобіля у розмірі 5000 доларів США. Проте у прохальній частині позовної заяви [PERSON] просить: Визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] автомобіль Mitsubishi Outlander 2007 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , та визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності по частці автомобіля Mitsubishi Outlander 2007 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , при цьому питання щодо стягнення на її користь половини вартості автомобіля відсутнє. Щодо іншого зазначеного [PERSON] майна, то відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте всупереч наведеному [PERSON] не надала жодних належних, допустимих, достовірний та достатніх доказів, які б свідчили про наявність вище переліченого майна, про його вартість. Беручи до уваги викладене, [PERSON] не заперечує проти визнання всього зазначеного майна [PERSON] , саме її власністю з компенсацією йому половини вартості майна. Що стосується вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то вважає за доцільне просити суд зменшити розмір витрат на правову допомогу до 3000 грн., посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Крім того, зазначає, що адвокатом не надано детальний опис наданих послуг. Просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні її зустрічних позовних вимог про розподіл майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник адвокат Прокопцев С.В. позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги [PERSON] визнали частково, не заперечували що автомобіль Mitsubishi Outlander є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки його придбано у шлюбі та не заперечували проти залишення автомобіля у власності [PERSON] та відшкодування [PERSON] половину вартості автомобіля, що визначена судовою авто товарознавчою експертизою. Також просили суд стягнути з [PERSON] витрати за проведену експертизу. У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог [PERSON] просили відмовити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвокат Лещенко С.В., первісний позов визнав частково, не заперечував проти визнання квартири за адресою [ADDRESS] , та нежитлового приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя, та просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги, в уточненому варіанті, та поділити майно саме у спосіб, що зазначений [PERSON] .. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Прокопцев Сергій Вікторович до [PERSON] , про розподіл майна подружжя підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Лещенко Сергій Вікторович до [PERSON] про поділ спільного майна підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України\~права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 1\~листопада 1996\~року «Про\~застосування Конституції\~України при\~здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України\~розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї ( частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 1981, вказані обставини в судовому засіданні підтверджені та визнані сторонами. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 243/6755/23 від 12 січня 2024 року, розірвано шлюб, зареєстрований 11 липня 1981 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 575, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Стаття 63 Сімейного кодексу України, розвиваючи закріплений в Конституції України базовий принцип сімейних відносин рівність прав подружжя, передбачає рівні права чоловіка та жінки на володіння і розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності. Верховний суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини час придбання майна, кошти, за які таке майно було придбано ( джерело придбання), мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 Сімейного Кодексу України. В судовому засіданні встановлено і не заперечується сторонами, що в період перебування у шлюбі, 19 серпня 1996 року сторонами придбана двокімнатна квартира загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Міжрегіональною агропромисловою біржею м. Слов`янська від 19.08.1996, №263/96; право власності зареєстроване за [PERSON] у КП БТІ 20.08.1996, № запису 3919 у книгу 3а, стор 125. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Окрім того, відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом та КпШС України. Відповідно до статті 24 КпШС України ( 1969 року) особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них. Таким чином, чинним на момент придбання 19 серпня 1996 року двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , діяли норми статті 24 КпШС України ( 1969 року) та сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке належить подружжю за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним з подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар або в порядку спадкування. Також, у період перебування у шлюбі 28 квітня 2006 року сторонами придбане нежитлове приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності від 28.04.2006, право власності зареєстроване у КП БТІ 28.04.2006, № запису 262 у книгу 3. Крім того, у період перебування у шлюбі сторонами придбано автомобіль Mitsubishi Outlander 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ( до переобладнання державний номер [NUMBER] ), право власності зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до\~статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, встановивши обставини справи, виходячи із наведених вимог закону, засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, суд приходить до обґрунтованого висновку, що нежитлове приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано за [PERSON] та автомобіль Mitsubishi Outlander 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано за [PERSON] було придбано за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому у відповідності до вимог частин 1,2 статті 70 Сімейного кодексу України належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Крім того, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. ( Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року Справа № 161/14048/19, Провадження № 61-13103св20). Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що за [PERSON] та [PERSON] слід визнати за кожним право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] та частку двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , задовольнивши в цій частині позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, згідно висновку судової транспортно - товарознавчої експертизи № 1341 від 20.12.2023, проведеної експертом Національного наукового центру Донецького відділення «Інститут судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса» В. Лелет, дійсна ринкова вартість автомобіля Mitsubishi Outlander 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , станом на дату огляду, без врахування аварійних пошкоджень правої частини становить 292053,19 грн. Вищевказаний транспортний засіб зареєстровано на ім`я [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до ст.\~365\~ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що майно було придбано сторонами в період їхнього шлюбу, та [PERSON] з [PERSON] дійшли згоди щодо поділу автомобіля, про що [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що не проти відшкодувати [PERSON] половину вартості автомобіля, та суд приходить до висновку, що в цій частині зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, та за [PERSON] слід визнати право власності на автомобіль Mitsubishi Outlander 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості частки автомобіля у розмірі 146026,60 грн. (292053,19 грн. / 2). Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на нежитлове приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , то суд приходить до наступного висновку. Так, з матеріалів справи вбачається, що з 3 червня 2011 року, [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність, основний вид діяльності надання послуг перукарнями та салонами краси доказом чого є Свідоцтво платника єдиного податку серія А №743947 від 31.05.2012, в якому підставою реєстрації підприємцем зазначене [NUMBER] від 03.06.2011; Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців і громадських формувань від 18.01.2017, витяг з реєстру платників єдиного податку від 23.01.2017. Крім того у цьому салоні працюють працівники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить відомість розподілу виплат ФОП [PERSON] за 01.12.2024, що свідчить про те, що нежитлове приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстроване за [PERSON] використовується [PERSON] у підприємницькій діяльності з надання перукарських послуг, а тому позбавивши його частки у цьому майні, призведе до порушення його майнових та трудових прав, оскільки саме він здійснює підприємницьку діяльність у цьому приміщенні. Тому зустрічні позовні вимоги щодо визнання права власності на нежитлове приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання права власності за [PERSON] на квартиру двокімнатної квартири загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки ані [PERSON] , ані [PERSON] не заявляють вимог на цю квартиру, тому в цій частині зустрічні позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] , щодо визнання спільною сумісною власністю та поділу майна: холодильник LG вартістю 10000 грн., пральна машина BOSCH вартістю 10000 грн., телевізор Samsung 2 шт. вартістю 5000 та 3000 грн., телевізор Toshiba вартістю 4000 грн., мікрохвильова піч вартістю 1000 грн., газова піч + духова шафа вартістю 8000 грн., крісло перукарське 5 шт. вартістю 5000 грн., мийка перукарська вартістю 18000 грн., кавоварка Delonghi вартістю 10000 грн., інфрачервона сауна вартістю 20000 грн. дзеркало 5 шт. вартістю 25000 грн., крісло педікюрне 2 шт. вартістю 20000 грн., холодильник Samsung вартістю 2000 грн., телевізор Samsung вартістю 2000 грн., телевізор LG 3 шт. вартістю 9000 грн., вітрина 2 шт. вартістю 10000 грн., перукарський столик 5 шт. вартістю 7500 грн. то в цій частині зустрічні позовні вимоги [PERSON] також не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] суду не надано жодного належного та допустимого доказу про придбання цього майна, а також в судовому засіданні не заявлялися вимоги щодо призначення товарознавчої експертизи щодо визначення наявності та вартості цього майна. Таким чином вимоги позивача [PERSON] про визнання об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] двокімнатної квартири загальною площею, 68,7 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] та нежитлового приміщення перукарні загальною площею 91,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , а також визнанн за [PERSON] права власності на частку цього майна підлягають задоволенню в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на автомобіль Mitsubishi Outlander 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] за [PERSON] , стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості частки також підлягає задоволенню. Інша частина зустрічних позовних вимог [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до приписів ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та проведення експертизи. Згідно з положенням пункту 1 частини першої та частини сьомої статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом було встановлено, що позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 3576,00 грн., в підтвердження чого додано платіжні документи. Позовні вимоги Любимого задоволені в повному обсязі, тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до стягнення сума судового збору у розмірі 3576,00 грн. Також, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1418,00 грн., тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до стягнення сума судового збору у розмірі 1418,00 грн. Крім того [PERSON] сплачено кошти за проведення судової експертизи у розмірі 9844,64 грн., сторони не заперечували проти проведення експертизи та визнали позовні вимоги в частині вартості автомобіля та його поділу, тому суд вважає належним стягнути з [PERSON] половину вартості понесених витрат на експертизу у розмірі 4922,32 грн. (9844,64 грн./2). Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1\~Закону України\~від 05\~липня 2012\~року N\~5076-VI\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так на підтвердження на підтвердження своїх повноважень представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокатом Лещенком С.В до суду надано Ордер про надання правничої допомоги та договір про надання правової допомоги від 04.06.2023, в якому зазначено, що вартість наданих послуг адвоката складає 16000,00 грн., а також Квитанцію до прибуткового касового ордеру №34 від 10.07.2023 про сплату Любимою Л.М. 16000,00 грн. за за підготовку позову та представництво у суді, однак в порушення норм чинного законодавства представником позивача за зустрічним позовом - адвокатом Лещенко С.В. не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином вимоги [PERSON] про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 16000,00 грн. не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Разом з тим, представником позивача [PERSON] адвокатом Прокопцевим С.В. на підтвердження своїх повноважень до суду надано Ордер про надання правничої допомоги від 18.05.2023 та Витяг з договору «Про надання правової допомоги» від 17.05.2023, Квитанцію до прибуткового касового ордеру №81 від 14.05.2023 про сплату Любимою Л.М. 15000,00 грн. за підготовку позову та представництво у суді та попередній розрахунок суми витрат від 16.06.2023 на правову допомогу: аналіз документів 1500,00 грн., опрацювання нормативної бази 400,00 грн., ознайомлення з практикою ВС 500,00 грн., збір доказів 1500,00 грн., складання процесуальних документів 1000,00 грн., надання документів 100,00 грн., участь у судових засіданнях 10000,00 грн. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Надавши оцінку наданим позивачем [PERSON] доказам щодо понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, урахувавши її позицію сторонами позивача надану у судовому засіданні, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт; предметом позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру таких витрат понесених позивачем до 5000 грн. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до стягнення витрати понесені ним на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial