Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1500 кв.м. Позовні вимоги мотивує тим, що 07.03.2023 р. між нею та відповідачем, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі - продажу вищевказаного житлового будинку, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано усі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що відповідач [PERSON] не зареєстрував своє право власності на житловий будинок у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке виникло у нього на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 09.08.2011 р. Таким чином, придбане позивачем майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що позивач є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, вона просить задовольнити позовні вимоги. Позивач у підготовче судове засідання не з`явилась, представник позивача адвокат Аждер В.А. направив до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає.. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не порушує права, свободи та інтереси інших осіб та не суперечить закону. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі - продажу від 07.03.2023 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1500 кв.м.; акт приймання - передачі від 07.03.2023 р.; розписка [PERSON] від 07.03.2023 р.; пропозиція - звернення [PERSON] від 19.04.2023 р.; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 09.08.2011 р.; технічний паспорт на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] ; паспорт [PERSON] , серія [NUMBER] від 25.07.2012 р. з ідентифікаційним номером; паспорт [PERSON] , серія КК836083 від 21.01.2002 р. з ідентифікаційним номером. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що у березні 2023 позивач домовилась із відповідачем про купівлю житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1500 кв.м. 07.03.2023 було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передала відповідачу обумовлену суму грошей, а відповідач надав позивачу об`єкт нерухомості для вільного користування і володіння. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонувала відповідачу привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. На вимогу позивача відповідач повідомив їй, що поки не може цього зробити, так як на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, відповідачем у встановленому діючим законодавством порядку, не було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 09 серпня 2011 року (цивільна справа № 2-847/2011), яке набрало законної сили 19.08.2011 р., шляхом внесення запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Про існування цих обставин, позивачу до укладення договору не було відомо. Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 07.03.2023 р., відповідач не мав право відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду докази в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі - продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передала відповідачу обумовлену суму коштів, що підтверджується розпискою відповідача від 07.03.2023 р., а відповідач передав позивачу нерухоме майно. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу була передана обумовлена сума грошей, а позивачу - об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висував вимоги щодо повернення об`єкту нерухомості, не заперечував проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1500 кв.м., в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, який фактично не мав права його відчужувати на той період, оскільки не зареєстрував своє право власності на житловий будинок у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке виникло у нього на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 09.08.2011 р. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1500 кв.м.. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved