Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення безпідставно набутих коштів. На підставу своїх вимог спирається на те, що даною позовною заявою [PERSON] звертається до суду з метою захисту свого порушеного права щодо незаконного списання АТ Комерційний банк "Приватбанк" грошових коштів з його карткового рахунку, що обґрунтовує наступним: 27 жовтня 2023, з позивача карткового рахунку відповідачем було безпідставно списано грошові кошти в сумі 555,74 грн., (п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 74 копійки), призначення списання «списання коштів: проценти». 21 грудня 2023, з його карткового рахунку відповідачем було безпідставно списано грошові кошти в сумі 2452,05 грн., (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 22 копійки), 2097,17 грн., призначення списання «внесення коштів» та 355,05 грн., призначення списання «списання коштів: відсотки». Даний факт підтверджується випискою з позивача карткового рахунку. Тобто у період з 27.10.2023 по 21.12.2023 відповідачем, без достатньої правової підстави стягнуто з його карткового рахунку грошові кошти у розмірі 3007,79 грн. (три тисячі сім гривень 79 копійок). З метою припинення здійснення безпідставного списання відповідачем коштів з позивача карткового рахунку та повернення суми безпідставно стягнутих відповідачем коштів, позивач звернувся до відповідача з вимогою №б/н від 05.01.2024. Листом №20.1.0.0.0/7-240105/53178 від 15.01.2024, відповідач повідомив його проте, що нібито між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 і оскільки він має відкритий картковий рахунок у банку, останній має право в односторонньому порядку проводити списання коштів з його карткового рахунку в рахунок погашення процентів та інших платежів за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008. Цим же листом відповідач відмовив позивачу у поверненні неправомірно стягнутих грошових коштів з його карткового рахунку посилаючись на норми Цивільного кодексу України в частині виконання зобов`язань, взятих на себе за договором, зміст договору та інші норми цивільного кодексу в частині належного виконання договірних зобов`язань. Після отримання вимоги, відповідач припинив списувати кошти з позивача карткового рахунку, однак не повернув вже списані грошові кошти з позивача карткового рахунку у розмірі 3007,79 грн. (три тисячі сім гривень 79 копійок). У зв`язку з цим, листом №б/н від 05.02.2024, він повторно звернувся до відповідача, повідомивши проте, що він не укладав будь-яких кредитних договорів із відповідачем, те, що позивач не був позичальником перед відповідачем, станом на 20.02.2008 року, а ні станом на дату здійснення відповідачем безпідставного списання коштів з його карткового рахунку. Цим же листом, він запропонував відповідачеві припинити незаконні дії та повернути безпідставно стягнуті кошти. Листом №20.1.0.0.0/7-240205/42278 від 15.02.2024, відповідач повідомив позивача проте, що кредитний договір №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008, все таки, був укладений між [PERSON] та ПАТ КБ Приватбанк, і те, що між ним та банком було укладено договір поруки до кредитного договору №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008. Позивач обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що позивач не був, і не є стороною кредитного договору №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008. Крім цього, станом на дату здійснення відповідачем неправомірного списання коштів з його карткового рахунку (27.10.2023 та 21.12.2023), взаємовідносини за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 припинені. Так, рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 11.10.2016 року (справа №701/1324/15-ц), за позовом ПАТ КБ Приватбанк до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, позовну заяву відповідача задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованість за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 в сумі - 41693,54 грн., стягнуто з [PERSON] судові витрати в сумі - 1218,00 грн., в решті позову - відмовлено. Відповідно до інформації, яка містить в Єдиному державному реєстрі судових рішень (справа №701/1324/15-ц) на вищевказане рішення суду, а ні відповідачем, а ні позивачем не було подано апеляційної скарги, відповідно, рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11.10.2016 року вступило в законну силу. Крім цього, за вищенаведеним рішенням суду, заборгованість за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 підлягала стягненню з [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України. яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 справа №444/9519/12). Велика Палата Верховного Суду висновує, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку прн відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору (Постанові Великої палати Верховного суду від 04.07.2018 справа №310/11534/13-ц). Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства та судової практики, зобов`язання за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008, в частині строку виконання зобов`язань за кредитним договором, змінились з моменту звернення ПАТ КБ Приватбанк з вимогою до відповідача ( [PERSON] , судова справа №701/1324/15-ц) про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, з моменту набрання чинності рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 11.10.2016 року (справа №701/1324/15-ц), якими вимоги Кредитора до Боржника задоволені, строк дії кредитного договору припинився як для боржника так і для поручителів. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Аналогічний висновок викладено у Постанові ВП ВС від 31.10.2018 (справа №202/4494/16-ц): Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа №6-75цс14), від 3 лютого 2016 року (справа №6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа №6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Позивач звертає увагу суду на те, що вимогою №б/н від 05.01.2024, він повідомляв відповідача проте, що він є військовослужбовцем, і наразі перебуває на військовій службі в військовій частині [NUMBER] , що підтверджується довідкою №2232 від 20.05.2023. Крім того позивачем до суду до початку розгяду справи по суті було надано заяву про збільшення позовних вимог, оскільки вже після звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач знову безпідставно списав з карткового рахунку позивача 750 грн., тому позивач збішив суму позовних вимог на 750 грн., та просить суд стягнути з відповідача на його користь 3757 грн. 96 коп. безпідставно списаних коштів. Також,\~позивач вважає,\~що своїми\~неправомірними діями\~(списання\~грошових коштів\~з його\~рахунку без\~належної на\~те,\~правової підстави)\~відповідачем позивач\~зазнав моральної\~шкоди.\~Наразі позивач\~перебуває на\~військовій службі.\~Станом на\~дату вчинення\~відповідачем незаконних\~дій,\~він перебував\~в місці\~несення військової\~служби,\~яке віддалене\~від місць\~загального користування\~(магазини,\~аптеки,\~банкомат та\~ін.).\~в один\~з днів,\~коли позивачу\~випала нагода\~(це\~бувало 1\~раз на\~тиждень максимум)\~поїхати купити\~продукти та\~зняти готівкові\~кошти,\~при спробі\~їх зняти,\~ним виявлено,\~що на\~його рахунку\~недостатньо коштів.\~Відсутність коштів\~позбавила його\~можливості придбати\~продукти,\~зняти готівкові\~кошти,\~купити засоби\~особистої гігієни\~та інші\~необхідні речі.\~Такі неправомірні\~дії відповідача\~принесли йому\~не лише\~моральні страждання,\~але і\~змушують звернутися\~до суду\~за захистом\~своїх порушених\~прав,\~так-як\~у добровільному\~порядку,\~відповідач відмовився\~повернути позивачу\~безпідставно списані\~кошти з\~його карткового\~рахунку,\~що потребує\~не лише\~матеріальних витрат,\~а й\~витрат часу\~і емоційних\~затрат,\~що негативно\~впливає на\~стан його\~здоров`я.\~На підставі\~вищевикладеного вважає,\~що має\~право на\~відшкодування відповідачем\~моральної шкоди\~у розмірі\~5000,00\~грн.,\~(п`ять\~тисяч гривень\~00\~копійок), що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 04.06.2024 року по справі призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явився, але в своєму позові просив справу розглядати у його відсутності та підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та відповідно до позиції викладеної у відзиві на позов зазначив, що списання даних коштів з карткового рахунку позивача було правомірним на підставі договору поруки укладеним між банком та позивачем. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. 27 жовтня 2023 року з позивача карткового рахунку відповідачем було списано грошові кошти в сумі 555,74 грн., (п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень, 74 копійки), призначення списання «списання коштів: проценти» (а.с.7). 21 грудня 2023 року з позивача карткового рахунку відповідачем було списано грошові кошти в сумі 2452,05 грн., (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 5 копійок), 2097,00 грн., призначення списання «внесення коштів» та 355,05 грн., призначення списання «списання коштів: відсотки».(а.с.7). У період з 27.10.2023 по 21.12.2023 відповідачем, з позивача карткового рахунку списані грошові кошти у розмірі 3007,79 грн. З метою припинення здійснення списання відповідачем коштів з позивача карткового рахунку та повернення суми безпідставно стягнутих відповідачем коштів, позивач звернувся до відповідача з вимогою №б/н від 05.01.2024 (а.с.8-10). Листом №20.1.0.0.0/7-240105/53178 від 23.01.2024, відповідач повідомив позивача проте, що між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 те, що оскільки він має відкритий картковий рахунок у банку, останній має право в односторонньому порядку проводити списання коштів з його карткового рахунку в рахунок погашення процентів та інших платежів за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008. Цим же листом відповідач відмовив позивачу у поверненні неправомірно стягнутих грошових коштів з його карткового рахунку посилаючись на норми Цивільного кодексу України в частині виконання зобов`язань, взятих на себе за договором, зміст договору та інші норми цивільного кодексу в частині належного виконання договірних зобов`язань. Після отримання вимоги, відповідач припинив списувати кошти з позивача карткового рахунку, однак не повернув вже списані грошові кошти з позивача карткового рахунку у розмірі 3007,79 грн. (три тисячі сім гривень 79 копійок). (а.с.11-12). Листом №б/н від 05.02.2024, позивач повторно звернувся до відповідача, повідомивши проте, що він не укладав будь-яких кредитних договорів із відповідачем, те, що позивач не був позичальником перед відповідачем, станом на 20.02.2008 року, а ні станом на дату здійснення відповідачем списання коштів з його карткового рахунку. Цим же листом, він запропонував відповідачеві припинити незаконні дії та повернути безпідставно стягнуті кошти (а.с.13). Листом №20.1.0.0.0/7-240205/42278 від 05.02.2024, відповідач повідомив позивача проте, що кредитний договір №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008, все таки, був укладений між [PERSON] та ПАТ КБ Приватбанк, і те, що між ним та банком було укладено договір поруки до кредитного договору №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 (а.с.14-15). Позивач обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що станом на дату здійснення відповідачем неправомірного списання коштів з його карткового рахунку (27.10.2023 та 21.12.2023), взаємовідносини за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 припинені, оскільки рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 11.10.2016 року (справа №701/1324/15-ц), за позовом ПАТ КБ Приватбанк до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, позовну заяву відповідача задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованість за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 в сумі - 41693,54 грн., стягнуто з [PERSON] судові витрати в сумі - 1218,00 грн., в решті позову - відмовлено. Відповідно до інформації, яка містить в Єдиному державному реєстрі судових рішень (справа №701/1324/15-ц) на вищевказане рішення суду, а ні відповідачем, а ні позивачем не було подано апеляційної скарги, відповідно, рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11.10.2016 року вступило в законну силу (а.с.16-20). Крім цього, позивач зазначає, що за вищенаведеним рішенням суду, заборгованість за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008 підлягала стягненню з [PERSON] . (а.с.14-15). Також судом встановлено, що вже після звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач списав з карткового рахунку позивача 750 грн. (а.с.47), тому позивач збільшив суму позовних вимог на 750 грн., та просить суд стягнути з відповідача на його користь 3757 грн. 96 коп. безпідставно списаних коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України. яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 справа №444/9519/12). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку прн відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору (Постанові Великої палати Верховного суду від 04.07.2018 справа №310/11534/13-ц). Зобов`язання за кредитним договором №СSМWGI0000004729 від 20.02.2008, в частині строку виконання зобов`язань за кредитним договором, змінились з моменту звернення ПАТ КБ Приватбанк з вимогою до відповідача ( [PERSON] , судова справа №701/1324/15-ц) про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, з моменту набрання чинності рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 11.10.2016 року (справа №701/1324/15-ц), якими вимоги кредитора до боржника задоволені, строк дії кредитного договору припинився як для боржника так і для поручителів. (а.с.16-20). Аналізуючи рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11.10.2016 року (справа №701/1324/15-ц) суд звертає увагу на те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в солідарному порядку позивач ставив лише до [PERSON] та [PERSON] . Будь-яких позовних вимог до [PERSON] позивач не ставив. Оскільки право на звернення за захистом своїх цивільних прав та інтересів (ст. 16 ЦК України) належить позивачеві по справі №701/1324/15-ц, а саме право звернення з позовом до одного або кількох боржників. Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позивач по справі №701/1324/15-ц зазначаючи в позовній заяві трьох відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та ставлячи позовні вимоги лише до двох відповідачів [PERSON] та [PERSON] використав своє право. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Аналогічний висновок викладено у Постанові ВП ВС від 31.10.2018 (справа №202/4494/16-ц): Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа №6-75цс14), від 3 лютого 2016 року (справа №6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа №6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Також суд звертає увагу на те, що представник відповідача у відзиві на позов зазначає, що між [PERSON] як поручителем, [PERSON] як боржником та відповідачем укладено договір поруки №CSMWGI0000004729 від 20.02.2008 р.. Представником відповідача суду надано примірник договору поруки №CSMWGI0000004729 від 20.02.2008 р.(а.с.59). Проте судом встановлено що даний договір стосується відповідача та [PERSON] як боржника і [PERSON] як поручителя, оскільки даний договір підписаний саме даними особами, а [PERSON] не є стороною наданого суду договору поруки. Даний факт свідчить про те, що представник відповідача не надав суду жодного належного та допустимого доказу, що підтверджує той факт що [PERSON] є поручителем відносно [PERSON] і списання коштів з його карткового рахунку було правомірним. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті З ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадженням 12-79гс19), в якій вказано, що "водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах". Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи - набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне. Обгрунтовуючи підстави до стягнення моральної шкоди завданої позивачу діями відповідача, позивач зазначає те, що позивач перебуває на військовій службі. Станом на дату вчинення відповідачем незаконних дій, він перебував в місці несення військової служби, яке віддалене від місць загального користування (магазини, аптеки, банкомат та ін.), в один з днів, коли позивачу випала нагода (це бувало 1 раз на тиждень максимум) поїхати купити продукти та зняти готівкові кошти, при спробі їх зняти, ним виявлено, що на його рахунку недостатньо коштів. Відсутність коштів позбавила його можливості придбати продукти, зняти готівкові кошти, купити засоби особистої гігієни та інші необхідні речі. Такі неправомірні дії відповідача принесли йому не лише моральні страждання, але і змушують звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, так-як у добровільному порядку, відповідач відмовився повернути позивачу безпідставно списані кошти з його карткового рахунку, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на стан його здоров`я. Проте суд вивчивши підстави заявлення даних позовних вимог приходить до висновку про відмову у їх задоволенні виходячи з наступного. За умовами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь - якому випадку її спричинення, проте позивачем на надано належних та допустимих доказів які б підтверджували що списання коштів в даній сумі з його карткового рахунку поставило в скрутне матеріальне становище та спричинило йому відповідну моральну шкоду як таку, так і підтвердження розміру моральної шкоди. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства ст. 14 ЦК України. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд дійшов висновку про необхідність у частковому задоволенні заявлених позовних вимог, а саме задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних коштів в сумі 3757 грн. 79 коп., а позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди в сумі 5000 грн. задоволенню не підлягають. Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial