Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

Позивач - Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» 04.10.2024 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за теплову енергію в розмірі 37013 гривень 49 копійок та витрат зі сплати судового збору. Представник позивача заявлені вимоги мотивує тим, що відповідач є споживачем теплової енергії за адресою: [ADDRESS] та на ім`я якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Дану квартиру забезпечує тепловою енергією КП «Теплопостачання міста Одеси». Позивач зазначає, що відповідач, отримуючи послуги з постачання з теплової енергії, оплачував їх частково, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у загальному розмірі 37013,49 грн., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.10.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. Вказаною ухвалою судді встановлено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами у справі (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). 25.11.2024 року [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності до заявлених вимог про стягнення заборгованості, а саме вимог щодо стягнення з останнього заборгованості за надані послуги за період з жовтня 2008 року по квітень 2017 року включно. До судового засідання призначеного на 27.11.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, представник позивача 05.11.2024 року надала до суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності. Відповідач у відзиві просить суд розгляд справи здійснювати без його участі, просить суд позовні вимоги КП «Теплопостачання міста Одеси» задовольнити частково та застосувати до останнього наслідки строку позовної давності. Приймаючи висловлене волевиявлення сторін по справі про розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 27.11.2024 року за відсутності сторін по справі. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову КП «Теплопостачання міста Одеси», з наступних підстав. Судом встановлено, що КП «Теплопостачання міста Одеси» забезпечується надання послуг з постачання теплової енергії до житлового будинку [ADDRESS] , який перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси. На ім`я відповідача [PERSON] , як абонента за адресою: [ADDRESS] , КП «Теплопостачання міста Одеси» відкрито особовий рахунок за № [NUMBER] , за яким обліковуються надані послуги з постачання теплової енергії. Відповідачем у поданому до суду відзиві не оспорюється факту, що саме він є споживачем відповідних наданих послуг з теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , надання і постачання яких в свою чергу забезпечується позивачем по справі. У відповідності до поданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що у абонента за особовим рахунком № [NUMBER] , який відкрито на ім`я [PERSON] обліковується заборгованість, яка станом на 01.05.2024 року за період з жовтня 2008 року по травень 2024 року, становить в загальній сумі 37013 гривень 49 копійок З підстав наявності вказаної заборгованості та невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати коштів за надані послуги з постачання теплової енергії, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до п. 6, 13 ст. 1 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач -\~фізична\~або юридична особа,\~яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (п. 5 ст.1 Законом України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із\~пунктом 2\~частини 1\~статті 5\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги», до\~житлово-комунальних\~послуг належать зокрема комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Статтею 21\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги»,\~в чинній\~редакції,\~врегульовано надання\~послуг з\~постачання теплової\~енергії,\~відповідно\~до\~якої одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом. Виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації. Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених\~статтею 16\~цього Закону. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат. Тарифи на комунальну послугу з постачання теплової енергії, що виробляється суб`єктом господарювання за допомогою систем автономного теплопостачання, визначаються та встановлюються органом, що регулює діяльність такого суб`єкта господарювання, окремо для кожного багатоквартирного будинку, обладнаного такою системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача, зокрема: одержувати своєчасно\~та належної\~якості житлово-комунальні\~послуги згідно\~із законодавством\~і умовами\~укладених договорів; на\~зменшення у\~встановленому законодавством\~порядку розміру\~плати за\~житлово-комунальні\~послуги у\~разі їх\~ненадання,\~надання не\~в повному\~обсязі або\~зниження їхньої\~якості; на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Пунктами 1,5 ч.2 ст. 7 вказаного Закону передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний зокрема: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Пунктом 3 Розділу VI Прикінцеві та Перехідні положення вказаного Закону встановлено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Верховним Судом у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 зроблено висновок про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до\~ст.\~68\~ЖК України,\~наймач зобов`язаний\~своєчасно вносити\~квартирну плату\~та плату\~за комунальні\~послуги. \~Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Встановлення тарифів є компетенцією відповідних органів влади та місцевого самоврядування. Статтею 162 ЖК України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартину плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до\~пп.\~5\~п.\~45\~«Правил надання\~послуги з\~постачання теплової\~енергії і\~типових договорів\~про надання\~послуги з\~постачання теплової\~енергії»,\~затверджених Кабінетом\~Міністрів України\~(постанова\~від 21.08.2019\~року №830)\~індивідуальний споживач\~зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені\~договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України,\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~ переконанням,\~що\~ґрунтується на\~всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а\~також\~достатність і\~взаємний\~зв`язок\~доказів\~у\~їх\~сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вище викладене та надаючи оцінку наданим до суду доказам, судом встановлено, що позивач є належним постачальником послуг з постачання теплової енергії до квартири [ADDRESS] , за якою значиться абонент за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритим на ім`я [PERSON] . Під час розгляду справи, відповідачем не спростовувалось та навпаки визнано факт, що саме він є споживачем наданих послуг з теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , які надаються і постачаються КП «Теплопостачання міста Одеси», за наслідком чого відповідний факт у відповідності до приписів статті 82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає. Як вбачається, внаслідок не належного виконання зобов`язань зі сплати коштів за надані послуги з постачання теплової енергії, у відповідача згідно з поданим до суду розрахунком заборгованості виникла заборгованість, яка станом на 01.05.2024 року, за період з жовтня 2008 року по травень 2024 року, становить у загальному розмірі 37013,49 грн. Вказаний розрахунок містить усі необхідні складові нарахування, інформацію про абонента, застосовані тарифи, періоди нарахування, інформацію про частково сплачені кошти, є послідовним та логічним для сприйняття. Щодо доводів відповідача про помилковість проведених розрахунків, суд вважає безпідставними приймаючи, що останнім у наведених у відзиві на позовну заяву невідповідностях, не враховувався весь період нарахованої суми заборгованості. Також судом враховується, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження неотримання відповідних послуг та їх неспоживання, у невизнаний ним період відповідних нарахувань з боку позивача. За наслідком чого, суд вважає наданий позивачем до суду відповідний розрахунок заборгованості належним доказом, який підтверджує наявну у відповідача заборгованість за спожиті послуги з теплової енергії за період з жовтня 2008 року по травень 2024 року, яка становить у загальному розмірі 37013,49 грн. У відповідності до наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем частково здійснювалась сплата коштів за надані послуги, однак не в повному обсязі. Під час розгляду справи відповідачем не оспорювався факт надання позивачем послуг з постачання теплової енергії, їх споживання, як і не оспорювалась якість відповідних послуг. За наслідком чого, суд вважає підтвердженим факт, що між КП «Теплопостачання міста Одеси» та споживачем\~ [PERSON] , на ім`я якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , існують фактичні договірні відносини з постачання позивачем теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать вчинені споживачем дій, що засвідчують його бажання укласти договір, а саме фактом споживання теплової енергії та частковою сплатою грошових коштів за спожиті послуги. Доказів на підтвердження сплати вказаної суми заборгованості в повному обсязі, відповідачем в порушення вимог\~ст. 81 ЦПК України до суду не надано. На підставі вищевикладеного, приймаючи, що в порушення вищезазначених приписів закону, відповідачем несвоєчасно та не у повному обсязі сплачувались кошти за спожиту теплову енергію, суд вважає доведеним належними доказами, що заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем за надані останнім послуги з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , за період з жовтня 2008 року по травень 2024 року, станом на 01.05.2024 року, становить у розмірі 37013,49 грн. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до даних вимог, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Одночасно судом враховується висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 відповідно до якого, Велика Палата Верховного Суду відступила від правової позиції викладеної раніше у постановах Верховного Суду та зазначила, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Як вбачається, позивач з даним позовом звернувся 04.10.2024 року та заявлено до стягнення з відповідача заборгованість станом на 01.05.2024 року у розмірі 37013,49 грн. У відповідності до наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що вказана сума заборгованості у розмірі 37013,49 грн., нарахована за щомісячними платежами за період починаючи з жовтня 2008 року по травень 2024 року включно. Під час обчислення строків позовної давності, судом враховується, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, було неодноразово продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ по 30.06.2023 року. Таким чином, на території України було встановлено дію карантину безперервно з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року. Разом з цим, відповідно Закону України №2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено розділом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, якій неодноразово було продовжено та який діє по теперішній час. На підставі викладеного вбачається, враховуючи що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, набрав чинності 02.04.2020 року, строк позовної давності в три роки для позивача за щомісячними платежами починаючи з квітня 2020 року є продовженим по цей час. Враховуючи, що строк позовної давності за щомісячними платежами, починаючи з 02.04.2017 року, настав після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжилися та діють до тепер. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем здійснювалась оплата заборгованості за надані йому послуги за щомісячними платежами у період з квітня 2014 року по травень 2024 року включно, проміжок між якими становить меншим ніж три роки, що в свою чергу свідчить про переривання строку позовної давності, за наслідком вчинених відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу та обов`язку зі сплати коштів за надані послуги з постачання теплової енергії. Щодо доводів відповідача про те, що вчинені ним дії зі сплати часткової заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії в меншому розмірі, не свідчать про визнання ним свого обов`язку і боргу за минулий період, суд вважає безпідставними, приймаючи, що відповідачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження не споживання відповідних послуг, чи отримання їх в неналежній якості, як і доказів оспорювання відповідних нарахувань чи вчинення дій з їх оспорення шляхом звернення до позивача з відповідними заявами. За наслідком чого, судом встановлено, що починаючи з квітня 2014 року по травень 2024 року, мало місце переривання строку позовної давності за нарахованими щомісячними платежами, за наслідком вчинених відповідачем дій з визнання ним свого боргу та обов`язку з його погашення. Як вбачається, попередня до квітня 2014 року сплата відповідачем спірної заборгованості мала місце у листопаді 2008 року, тобто в проміжок що перевищує строк позовної давності. Отже, останнім щомісячним платежем заявленим в строк позовної давності, приймаючи переривання відповідного строку у квітні 2014 року, є нарахування починаючи з квітня 2011 року. За наслідком чого, суд доходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за щомісячними платежами за період з листопада 2008 року по квітень 2011 року, що становить в сумі 7841,92 грн., заявлені з пропуском позовної давності. Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми матеріального права, на підставі заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за щомісячними платежами нарахованими за надані послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2008 року по квітень 2011 року, наслідком чого є відмова у задоволенні позову. В іншій частині вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за щомісячними платежами нарахованими за надані послуги з постачання теплової енергії за період з квітня 2011 по травень 2024 року, що становить у розмірі 29171,57 грн. (37013,49 7841,92 = 29171,57), є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним є рішення, ухваленесудом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове\~рішення має\~відповідати\~завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному\~цим\~Кодексом. \~При\~виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідноси суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах\~Верховного\~Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення, судом враховується, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону, відповідачем несвоєчасно та не у повному обсязі сплачувались кошти за надані послуги за постачання теплової енергії, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та з урахуванням застосування строку позовної давності підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії за період з квітня 2011 року по травень 2024 року, у розмірі 29171,57 грн. У задоволенні позову в решті вимог позивача слід відмовити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи часткове задоволення позовних вимог, наявність заперечень у відповідача щодо задоволення позовних вимог, що не свідчить про визнання позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають у відшкодування витрат зі сплати останнім судового збору пропорційно до задоволених вимог, а саме грошові кошти в сумі 2386,37 грн. (29171,57*100 /37013,49= 78,81; 78,81*3028 /100 = 2386,37 грн. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial