Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

28.05.2024 року позивачка [PERSON] звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, уточненим 06.06.2024 року та в якому просила: - розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 22.10.2005 року виконкомом Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, актовий запис №53; - визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 266 558,24 грн. спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на частку в праві власності на квартиру, що складає 50% загальної площі квартири та відповідає 633 279,24 грн. від загальної її вартості, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача на користь позивачки, понесені нею судові витрати на послуги професійної правничої допомоги. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 22.10.2005 року між сторонами укладено шлюб, від якого вони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , який є особою з інвалідністю з дитинства та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до посвідчення виданого Управлінням соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації серії ААГ №171414 позивачка є законним представником сина [PERSON] . У зв`язку зі збройною агресією позивачка з дітьми та чоловіком отримали тимчасовий захист у Німеччині. Підставою для розірвання шлюбу стала зрада чоловіка та ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння та шлюбні відносини. Чоловік не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, як виникають в сім`ї, він не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Позивачка вказує, що з вересня 2023 року вона з дітьми мешкає окремо від відповідача та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки на ґрунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя у неї розвинулась неприязнь до чоловіка, втратились почуття любові та поваги. Шлюб фактично припинив своє існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та дітей, а тому вона наполягає на його розірванні. Крім того, за час проживання в шлюбі сторонами набуто квартиру, загальною площею 55,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Позивачка вказує, що ремонт та оснащення вказаної квартири робилось сторонами за рахунок сімейних коштів. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.06.2024 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка та/або її представник у судове засідання не з`явились, при цьому представник позивачки надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала, крім того просила розглянути питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки, понесених останньою витрат на правову допомогу, докази на підтвердження чого до суду будуть надані протягом п`яти днів, з моменту ухвалення рішення. Відповідач у судове засідання жодного разу не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, крім того повідомлявся через офіційний портал «Судова влада України» веб-сторінку Вишгородського районного суду Київської області, причини неявки суду невідомі. Відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідачки. 04.12.2024 року, відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступного: Так, відповідно до ст. 3 СК України - сім`я є первинним та основним осередком суспільства, яка створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частина 1 ст. 21 СК України зазначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, передбачено ч. 1 ст. 24 СК України. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, що досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України - шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 3 ст. 105 СК України зазначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Так, ч 1 ст. 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частина 2 ст. 112 СК України зазначає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України - у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, що набрало законної сили. Вирішуючи питання про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і може бути припинений внаслідок його розірвання. Зі змісту свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що 22.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON] виконкомом Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області зареєстровано шлюб, про що 22.10.2005 року складено відповідний актовий запис за №53 та відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області 10.11.2005 року видане відповідне свідоцтво. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 11-12). Спільна дитина сторін - [PERSON] , 2013 року народження, є дитиною-інвалідом, якому встановлено діагноз - дитячий аутизм з якісними порушеннями реципрокної соціальної взаємодії, комунікації; розлади розвитку рецептивної і експресивної мови (НМ І рівень); інтелектуальна недостатність до рівня легкої розумової відсталості; стереотипні форми поведінки з дефіцитом уваги. Законним представником дитини-інваліда [PERSON] є його матір [PERSON] , 1985 року народження. Вказане слідує із копії посвідчення серії [NUMBER] від 06.07.2017 року та виписки із медичної карти стаціонарного хворого №988 (а.с. 13-20). Судом встановлено, що у сторін по справі відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння та шлюбні відносини, з вересня 2023 року вони проживають окремо та за глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки на ґрунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя у неї розвинулась неприязнь до чоловіка, втратилось почуття любові та поваги. Шлюб фактично припинив своє існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та дітей, а тому вона наполягає на його розірванні. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Щодо позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя судом встановлено наступне: Як вказує позивачка, за час проживання в шлюбі сторонами набуто квартиру загальною площею 55,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту прийому-передачі об`єкту будівництва від 29.08.2016 року [PERSON] прийняв об`єкт будівництва, а саме: квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира розміщена на 1 поверсі, складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 55,9 кв.м. (а.с. 26). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №376314988 від 28.04.2024 року право власності на квартиру загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 31.08.2016 року зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 24-25, 49-50). До матеріалів справи, також долучено копію технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-23, 51-53). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Так, згідно до ч. 1 ст. 69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно вимог ч. 1 ст. 372 ЦК України - майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК - можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі за №199/3645/17, від 27.06.2018 року у справі за №757/45050/15 та від 12.06.2019 року у справі за №595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі за №286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 12.10.2022 року справа за №757/64512/16-ц (провадження №61-12274св21) зазначено, що «головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (п. 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі за №209/3085/20 (провадження №14- 182цс21)». Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. При вирішенні спору про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й враховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному з подружжя окремих видів (об`єктів) майна. Постанова Верховного Суду від 21.06.2023 року у справі за №654/3751/18. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності, тому підлягає поділу в межах розгляду даної справи. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України - якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» - від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Судом встановлено, що у зв`язку з розглядом цієї справи позивачкою були понесені судові витрати в розмірі 1211,20 грн. та 9084 грн., які ухвалою суду від 04.12.2024 року їй були повернені. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» - судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Так, за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а про поділ майна при розірванні шлюбу - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вартість предмету позову згідно висновку про вартість майна складає 1 266 558,84 грн., ціна позову позивачкою зазначена 633 279,42 грн., а відтак з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. за позовну вимогу про розірвання шлюбу та 6 332,79 грн. за позовну вимогу про поділ спільного майна подружжя.

Outcome: approved