Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

В квітні 2021р. [PERSON] звернувся, в інтересах захисту прав малолітнього внука [PERSON] (в порядку ст. 258 СК України), до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-23 т. 1) до відповідачів: [PERSON] [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд: - визнати недійсним договір № 1 від 21 липня 2010р. про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008р. (далі по тексту - договір про внесення змін до договору дарування), розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. 21 липня 2010р. та зареєстрованого в реєстрі за № 1183. Свої позовні вимоги сторона позивача обґрунтовувала тим, що у зареєстрованому шлюбі відповідачів, [INFO] народився син: [PERSON] [INFO] [PERSON] , який є дідусем (по батьківський лінії) [PERSON] , за згодою своєї дружини - [PERSON] , подарував онуку [PERSON] квартиру [ADDRESS] , зазначений договір дарування від 19 листопада 2008р., був посвідчений третьою особою Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. (далі по тексту - договір дарування). 21 липня 2010р. між малолітнім [PERSON] , в інтересах якої діяли його законні представники - батьки (відповідачі по даній цивільній справі) та його дідусем [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору дарування, яким була змінена первісна редакція договору дарування, а саме була визначена умова передачі квартири у дар дитині, з обов`язком обдаровуваного забезпечити право довічного користування та вільного доступу до спірної квартири батька дитини - відповідача [PERSON] . На думку сторони позивача, договір про внесення змін до договору дарування порушує права та інтереси дитини, право власності якої не може бути поставлене у залежність від вирішення спорів між батьками. Так, договір дарування, був нотаріально посвідчений, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, право власності на нерухоме майно було зареєстроване за обдаровуваним, згідно довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 листопада 2008р. Положеннями чинного на той час ЦК України передбачалося, що договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи, в тому числі надати право довічного користування дарунком чи його частиною, а правовим наслідком порушення такого обов`язку було визначено право дарувальника вимагати розірвання договору дарування і повернення дарунка. Договором дарування такого обов`язку не встановлювалося, а набуття права власності на об`єкт нерухомого майна не ставилося в залежність від виконання дитиною будь-яких вимог дарувальника або третіх осіб. На думку сторони позивача, договір дарування було виконано його сторонами, а відтак, зобов`язання сторін в силу приписів ст. 599 ЦК України припинилися його належним виконанням. Крім того, сторона позивача вважає, що наслідком укладення договору дарування є те, що одна особа, дарувальник, добровільно передала своє право власності на користь іншої особи, обдаровуваного, а остання таке право власності набула. Тому після переходу права власності на річ дарувальник наділяється правом на відмову від договору, розірвання договору, оскарження договору в судовому порядку, а не можливістю змінювати умови договору дарування в частині передачі речі у дар. Таким чином, сторона позивача вважає, що наступне укладення дарувальником будь-яких правочинів щодо раніше відчужуваного майна суперечить цивільному законодавству, а відтак малолітній неправомірно зазнав втручань у право власності, оскільки обмежено одну із правомочностей власника, а саме право користування майном; договором про внесення змін до договору дарування, звужено обсяг існуючих прав малолітнього, крім того, на нього покладено додаткові обов`язки. Сторона позивача вважає, що одне лише посилання в договорі про внесення змін до договору дарування, на те, що його укладено батьками за їх згодою або наявності письмової згоди Органу опіки та піклування не є тотожними висновку про відповідність правочину інтересам дитини, а відтак вважає оспорюваний договір таким, що суперечить вимогам ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», п.67 постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008р., який передбачає, що дозвіл Органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна може надаватися тільки у разі гарантування збереження її права на дане житло. Також сторона позивача вважає, що при посвідченні оспорюваного правочину мало місце порушення нотаріусом вимог закону, оскільки нотаріусом не роз`яснено та не перевірено обізнаність сторін договору, зі змістом ст.ст. 203, 725 ЦК України, а також, в порушення вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат», не встановлено дійсних намірів сторін договору. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, сторона позивача вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021р. відкрито провадження по справі, за правилами загального позовного провадження і призначено справ в підготовче засідання. 06 липня 2021р. від відповідачки [PERSON] (матері [PERSON] ) на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 69-73 т. 1), у якому відповідачка визнала позов в повному обсязі, та просила суд його задовольнити. Так, відповідачка зазначала, що умовою її розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] (батьком [PERSON] ) було те, що відповідач не матиме жодного стосунку до майна дитини. Щодо обставин укладення оспорюваного договору про внесення змін до договору дарування, зазначала, що [PERSON] систематично співпрацював із нотаріусом, яка посвідчувала договір. Документи на підпис їй надала особа, яка представилася помічником нотаріуса. Іншу сторону договору вона не бачила та зміни до договору дарування з нею не обговорювала, нотаріус не роз`яснювала їй змісту актів законодавства про порядок укладення, виконання, внесення змін до договору, підстав для його розірвання та припинення. Обставин отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору вона не пригадує, чітко усвідомлює, що не надавала згоди на такі зміни договору дарування. Якби вона розуміла, що невиконання вимог її чоловіка надає право дарувальнику право розірвати договір дарування та позбавити дитину права власності, вона б ніколи не підписала такий документ. Таким чином, вважала, що договір про внесення змін до договору дарування від 21 липня 2010р., було укладено не в інтересах дитини. 06 липня 2021р. відповідачкою [PERSON] було подано заяву про визнання позову (а.с. 99 т. 1). 07 липня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] (а.с. 102-109 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначив, що на час розірвання ним шлюбу з відповідачкою було вирішено внести зміни до договору дарування, яким надати право відповідачу довічного користування квартирою, оскільки він із самого початку там проживав, і проживає на даний час. Відтак відповідачами, як законними представниками [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було погоджено всі умови договору внесення змін до договору дарування. Відповідач вважає, що його право користування спірною квартирою жодним чином не порушує прав та законних інтересів його сина [PERSON] , оскільки останньому лише 13 років, і він як його законний представник здійснює управління майном малолітньої дитини, зокрема, утримує квартиру, оплачує комунальні послуги, підтримує квартиру у належному стані. При цьому відповідач, неодноразово звертався до відповідачки з пропозиціями про передачу сина [PERSON] на виховання та проживання з ним, в тому числі, в судовому порядку, проте дитина разом з матір`ю проживають за кордоном. Відповідач звертав увагу суду, що [PERSON] - дідусь [PERSON] по материнській лінії, не має жодного відношення до [PERSON] , та не є його законним представником. Крім того, відповідач вважає, що позов подано до суду з пропуском встановленого законом загального трьохрічного строку позовної давності, про що було подано окрему заяву про застосування строку позовної давності. Також сторона відповідача, наголошувала, що п. 12 договору дарування, сторони передбачили, право внесення змін до договору за згодою сторін, та в силу положень ст. 177 СК України, законними представниками малолітніх дітей, є виключно їх батьки, які і здійснюють управління майном малолітньої дитини. На теперішній час, між дитиною та його батьками - законними представниками, відсутній спір щодо договору дарування та договору про внесення змін до договору дарування. 03 листопада 2021р. [PERSON] (матір`ю - відповідача [PERSON] ; бабусею - [PERSON] ) було подано до Шевченківського районного суду м. Києва позов, як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (а.с. 1-5 т. 2), до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., Служба у справах дітей сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому третя особа з самостійними вимогами просила суд: - визнати недійсним договір дарування. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що в 1996р. спірну квартиру фактично було придбано [PERSON] для неї та її чоловіка [PERSON] . Після проведення у 2001-2002рр. ремонту з переплануванням у вказаній квартирі, власник сусідньої квартири [ADDRESS] , звернулася до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним переплануванням квартири. Судова справа завершилася укладенням мирової угоди, яку було затверджено ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2009р., справа № 2-12697/09. При цьому, до вирішення зазначеного спору судом, шляхом укладення мирової угоди, стороною позивачів були заявлені непомірні суми відшкодування шкоди, які могли потягнути за собою невідворотне звернення стягнення на спіну квартиру, а тому було вирішено відчужити цю квартиру, шляхом дарування квартири онукові [PERSON] , який є громадянином Сполучених Штатів Америки. За таких обставин примусовий продаж квартири був би неможливим. За життя її чоловік [PERSON] , склав заповіт, в якому спадкоємцем призначив їхнього сина [PERSON] . Після розірвання шлюбу її сином з невісткою (батьками [PERSON] ) було внесено зміни в умови договору дарування для того, щоб [PERSON] міг довічно користуватися квартирою. З врахуванням наведеного третя особа вважає, що договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини, а відтак цей договір є фіктивним правочином, та укладений, внаслідок збігу тяжких обставин. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022р. було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом позов третьої особи, з самостійними вимогами. 03 січня 2023р. на адресу суду надійшов відзив первісного позивача на позов третьої особи з самостійними вимогами (а.с. 97-104 т. 2), в якому сторона позивача вважає, що судом було прийнято позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору з порушенням вимог процесуального закону, оскільки інститути зустрічного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору не є тотожними, а відтак третя особа була вправі подати окремо позов про визнання недійсним договору дарування. Також сторона вважає, що позов третьої особи з самостійними вимогами є безпідставним, з огляду на те, що фіктивний правочин та правочин, вчинений під впливом тяжких обставин є взаємовиключними, в силу положень ст. ст. 230, 233 ЦК України. Так сторона первісного позивача зазначала, що якщо припустити наявність тяжких обставин у 2008р., які змусили подарувати квартиру [PERSON] своєму онуку [PERSON] , то відсутні пояснення щодо того, що у 2010р. сторонами були внесені зміни до договору дарування, при цьому дарувальник та його дружина підтвердили волевиявлення на відчуження квартири. Щодо твердження третьої особи, з самостійними вимогами про фіктивність правочину, первісний позивач зазначив, що в силу положень ст.234 ЦК України, третьою особою не доведено, що оспорюваний договір дарування вчинений без наміру створення правових наслідків. Крім того, упродовж 14 років дарувальником та його дружиною не було ініційовано повернення правовідносин у попередній стан. Нотаріально посвідчені заяви: [PERSON] та батьків дитини від 19 листопада 2008р. свідчать про намір передачі та прийняття квартири, а посилання третьої особи на заповіт від 2002р. не має значення для вирішення спору, оскільки своїм наступним волевиявленням дарувальник вчинив розпорядження майном на користь онука. На думку первісного позивача, позов третьої особи, з самостійними вимогами є зловживанням правом. Також сторона позивача заявила про пропуск третьою особою, з самостійними вимогами, встановленого законом строку позовної давності, та просить суд застосувати цей строк та відмовити у позові. 22 лютого 2023р. на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позов третьої особи, з самостійними вимогами (а.с. 172-175 т. 2), в якому відповідач погодився з доводами цього позов в повному обсязі. 27 березня 2023р. від третьої особи, з самостійними вимогами на предмет спору надійшла заява про поновлення строку позовної давності (а.с. 192, 193 т. 2). У поданій заяві третя особа зазначала, що звернулася до суду з позовом з моменту, коли дізналася про свої порушені права, а відтак перебіг строк позовної давності розпочався з цього моменту. 27 березня 2023р. представником відповідача [PERSON] було подано додаткові пояснення (а.с. 205-207 т. 2), у яких сторона зазначила, що відповідач дбає про інтереси свого сина, який на даний час проживає у Туреччині, а всі дії його діда [PERSON] та матері [PERSON] спрямовані на те, щоб заволодіти майном дитини, єдиними законними представниками дитини є батьки, а не дідусь і бабуся. Волею дарувальника було те, щоб його син (відповідач) міг користуватися квартирою, така воля викладена у змінах до договору дарування. До вказаних пояснень було долучено копії квитанцій про сплату аліментів та дозволи на оформлення паспорту громадянина США та виду на проживання в Туреччині [PERSON] 11 квітня 2023р. відповідачем [PERSON] , відповідно до ст. 93 ЦПК України було подано заву свідка, якою було надано відповіді на запитання сторони позивача (а.с. 19-21 т. 3). 14 квітня 2023р. від третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли відповіді на запитання сторони позивача (а.с. 53-56 т. 3), де було зазначено, що до комісії надходили звернення [PERSON] та батьків дитини [PERSON] та [PERSON] щодо укладення договору дарування та щодо внесення змін в умови цього договору. Внаслідок дослідження комісією поданих матеріалів були прийняті відповідні рішення про надання дозволу на укладення цих договорів. Оспорюваний правочин жодним чином не позбавляв неповнолітнього його прав володіти та користуватися квартирою. 14 квітня 2023р. відповідачем [PERSON] було подано клопотання до суду про долучення до матеріалів справи доказів, зокрема інформацію Державної прикордонної служби за період з 24 лютого 2021р. по 24 березня 2021р. щодо того, що з 01 березня 2022р. по 29 лютого 2023р. [PERSON] постійно перебуває за кордоном (а.с. 58 т. 3). 18 квітня 2023р. від представника третьої особи, з самостійними вимогами на предмет спору надійшла відповідь на відзив сторони первісного позивача (а.с. 64-67, т. 3), в якій третя особа, з самостійними вимогами свої позовні вимоги підтримує і просить суд їх задовольнити, наголошуючи, що метою укладення договору дарування було приховування майна від того, щоб на нього не було звернуто стягнення за позовом сусідів про відшкодування шкоди, а надання права довічного користування квартирою [PERSON] було саме волею дарувальника. Договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини, договір носить характер фіктивного, а волевиявлення [PERSON] та [PERSON] не відповідало їх внутрішній волі, та не було спрямоване на настання правових наслідків. 01 червня 2023р. на адресу суду надійшла заява свідка від третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації (а.с. 132, 133 т. 3), в якій зазначені відповіді на запитання сторони позивача. 13 червня 2023р. від третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення (а.с. 180, 181 т. 3), у яких третя особа просила суд у задоволенні первісного позову та позову третьої особи, з самостійними вимогами відмовити, з тих підстав, що при укладенні оспорюваних договорів від 19 листопада 2008р. та від 21 липня 2010р. було дотримано вимоги ст. ст. 8, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних громадян», ст.177 СК України. 30 червня 2023р. на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідачки [PERSON] , у яких вона просила первісний позов задовольнити. Зазначила, що не було жодної причини в укладенні договору про внесення змін до договору дарування, а позовна заява третьої особи з самостійними вимогами про те, що договір дарування є фіктивним та таким, що вчинений під впливом обману, та за збігом тяжких обставин, є голослівною. Щодо згоди батьків на укладення договору про внесення змін до договору дарування, оскільки цей правочин укладався в інтересах сім`ї, не відповідає дійсності, оскільки сім`ї на той час вже не існувало. Крім того, нотаріусом при укладенні договору не було роз`яснено зміст закону та наслідків угоди. Також було порушено порядок отримання згоди Органу опіки та піклування на укладення договору, Службою у справах сім`ї та дітей не досліджувався зміст договору дарування, до якого вносилися зміни, не з`ясовувалися правові наслідки укладення договору на предмет виявлення ризиків порушення інтересів дитини. Також відповідачем було зроблено заяву про застосування строків позовної давності за вимогами позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору. 27 жовтня 2023р. на адресу суду надійшла заява про зміну предмету первісного позову (а.с. 62-65 т. 4), в якій сторона первісного позивача, просила суд: - визнати недійсним договір від 21 липня 2010р. про внесення змін до договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. 21 липня 2010р., зареєстрований в реєстрі за № 183 (далі по тексту - вимога № 1); - усунути [PERSON] перешкоди у користуванні майном у спосіб: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти [PERSON] за зареєстрованого місця проживання в цій квартирі (далі по тексту - вимога № 2); - усунути [PERSON] перешкоди у користуванні майном, у спосіб виселити [PERSON] з зазначеної вище квартири (далі по тексту вимога № 3). Зазначену заяву про зміну предмету первісного позову, сторона позивача обґрунтовувала тим, що [PERSON] позбавлений можливості користування подарованим йому житлом, оскільки [PERSON] проводить у ньому ремонтні роботи, змінює замки на вхідних дверях, здає квартиру в оренду та надає третім особам доступ до квартири. З посиланням на положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 391 ЦК України, первісний позивач просив суд позов задовольнити. 13 травня 2024р. представником позивача було подано пояснення у справі (а.с. 150-155 т. 4), у яких він зазначає про те, що позивачем доведено обставини набуття [PERSON] права власності на квартиру в 2008р. та недійсність правочину - договору про внесення змін до договору дарування. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 17 липня 2024р. представником первісного позивача подано до суду додаткові пояснення у справі (а.с. 235-244 т. 4), у яких було зазначено про удаваність договору про внесення змін до договору дарування, невідповідність цього правочину вимогам закону, порушення нотаріусом вимог до посвідчення правочину, порушення органом Опіки та піклування вимог до погодження правочину. Позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору вважає безпідставним, оскільки нею заявлено не вимогу щодо предмету спору, а нову вимогу, крім того, третьою особою з самостійними вимогами заявлено три взаємовиключні підстави для визнання позову недійсним. Крім того, вважає, що третьою особою пропущено строк позовної давності та просить суд застосувати наслідки спливу такого строку. В судовому засіданні представник первісного позивача - адвокат Батрин С.В. заявлений первісний позов підтримав, з урахуванням поданої заяви про зміну предмету первісного позову, просив суд первісний позов задовольнити, позов третьої особи з самостійними вимогами залишити без задоволення, враховуючи взаємовиключність підстав цього позову, а також застосувати строки позовної давності, які пропущені без поважних причин. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Синявський В.В., представник третьої особи з самостійними вимогами - адвокат Шевченко В.О., просили суд відмовити в задоволенні первісного позову, в силу відсутності належних доказів порушення прав дитини - [PERSON] , який навіть не проживає тривалий час в Україні та задовольнити позов третьої особи з самостійними вимогами. Адвокат Шевченко В.О. наголошував, що правова позиція третьої особи з самостійними вимогами, що договір дарування є недійсним, а договір про внесення змін до договору дарування було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, просила суд відмовити в задоволенні позовів, та ухвалити рішення, в найкращих інтересах дитини. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. клопотала перед судом про розгляд справи у свою відсутність. Решта учасників процесу, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність цих осіб. Суд, заслухавши пояснення представника первісного позивача, представника відповідача [PERSON] , представника третьої особи з самостійними вимогами, представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов та позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2007р., який було розірвано на підставі заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2010р. по цивільній справі 2-4060/10. У вказаному шлюбі у цих відповідачів народився син: [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заповіту від 22 жовтня 2002р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Муравйовою О.І., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3455, [PERSON] заповів належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Судом встановлено, що 19 листопада 2008р. між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 3151, відповідно до умов якого дарувальником ( [PERSON] ) у власність обдаровуваного ( [PERSON] ) було передано квартиру [ADDRESS] . Договір дарування було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 19 листопада 2008р., відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 6756182 від 19 листопада 2008р. Як вбачається із преамбули договору дарування, [PERSON] при укладенні договору дарування діяв за згодою батьків: [PERSON] та [PERSON] , заява [PERSON] та [PERSON] про згоду на укладення цього договору посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., за реєстровими № 3143, 3144, від імені [PERSON] , діяла його матір [PERSON] , як законний представник на підставі розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 1642 від 11 листопада 2008р. Згідно з п. 7 цього договору дарування, квартира належить дарувальникові на праві спільної сумісної власності з [PERSON] , з якою дарувальник перебуває у зареєстрованому шлюбі. Заява [PERSON] про згоду на укладення цього договору посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. 19 листопада 2008р. за № 3150. Пунктом 12 договору дарування було передбачено, що згідно з ст. 652 ЦК України цей договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін. 21 липня 2010р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 1183. Як вбачається із преамбули договору про внесення змін до договору дарування, [PERSON] при укладенні договору діяв за згодою батьків [PERSON] та [PERSON] , заява [PERSON] та [PERSON] про згоду на укладення цього договору посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., за р. № 1182, від імені [PERSON] діяла його матір [PERSON] , як законний представник на підставі розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації за № 447 від 13 липня 2010р. Згідно з п. 2 цього договору про внесення змін до договору дарування, згода [PERSON] на укладення цього договору № 3151 посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., 21 липня 2010р. за № 1181. Відповідно до п. 1 договору, [PERSON] передає, а [PERSON] приймає в дар належну дарувальнику квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 725 ЦК України право довічного користування квартирою та вільного доступу до неї має батько обдаровуваного [PERSON] . Згідно з інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № КВ-2018 № 41118 від 23 жовтня 2008р. право власності зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ст. 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдаровуваного виконання покладеного на нього обов`язку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим, визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обов`язку на користь третьої особи має право вимагати від обдаровуваного особа, на користь якої встановлений цей обов`язок. Частиною 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Договір про внесення змін до договору дарування від 21 липня 2010р. було укладено за згодою сторін, та у зв`язку із істотною зміною обставин, а саме, розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . В силу приписів ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Вказаний договір про внесення змін до договору дарування, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., а відтак зміни до цього договору вчинено у тій же формі, що і договір дарування. Положеннями ст. 725 ЦК України передбачено право дарувальника встановити обов`язок для обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи, в тому числі, надати право довічного користування дарунком чи його частиною. Такий обов`язок було встановлено договором про внесення змін до договору дарування від 21 липня 2010р. Звертаючись до суду з первісним позовом, сторона позивача зазначала, що договором про внесення змін до договору дарування не могли бути внесені зміни до істотних умов договору дарування після його укладання та виконання. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018р. в справі № 545/2068/16-ц (провадження №61-5062св18), від 04 листопада 2022р. по справі № 130/2123/20, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування з підстав внесення до його істотних умов відповідних змін в добровільному порядку. Тобто Верховний Суд підтвердив, що нормами чинного законодавства України не заборонено внесення змін до договору дарування шляхом укладення окремого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. 215 ЦК України). Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку з його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Таку правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2018р. у справі № 545/2068/16. Договір по внесення змін до договору дарування від 21 липня 2010р., нотаріально посвідчений відповідно до вимог ст. ст.719, 754 ЦК України. Цей договір було укладено від імені малолітнього, його матір`ю [PERSON] , як законним представником за згодою обох батьків [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] та за згодою Органу опіки та піклування (розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 447 від 13 липня 2010р.), як того вимагають положення ст. ст. 31, 32, 71 ЦК України та ст.177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». На внесення змін до вказаного договору дарування, була отримана також нотаріально посвідчена згода дружини дарувальника - [PERSON] від 21 липня 2010р. Таким чином, договір про внесення змін до договору дарування від 21 липня 2020р. відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, підстави для його недійсності не встановлено. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1 первісного позову (про визнання недійсним договір від 21 липня 2010р. про внесення змін до договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. 21 липня 2010р., зареєстрований в реєстрі за № 183). Щодо вимоги № 2 первісного позову (усунення [PERSON] перешкоди у користуванні майном у спосіб: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти [PERSON] за зареєстрованого місця проживання в цій квартирі), то в цій частині первісний позов також не підлягає задоволенню. За змістом ст. 391 ЦК України, власник вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження майном. Частиною 7 ст. 319 ЦК України передбачено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 725 ЦК України встановлено можливість передбачити у договорі дарування надання права довічного користування майном третій особі. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною первісного позивача, не було доведено належними і допустимими доказами, що має місце порушення прав [PERSON] , зокрема обмеження однієї із правомочностей власника, такої, як користування майном, оскільки судом не встановлено, що [PERSON] проживає на території України, намагався вселитися до спірної квартири і був позбавлений такої можливості своїм батьком - відповідачем [PERSON] . Крім того, як встановлено судом саме батько [PERSON] - [PERSON] , здійснює дії щодо нерухомого майна, здійснював управління цим майном, як його законний представник, відповідно до вимог ст. 177 СК України. Також, при цьому судом враховано, той факт, що первісно спірна квартира належала на праві власності дідусеві [PERSON] - [PERSON] , який, відповідно до положень ст. 725 ЦК України, як дарувальник був вправі встановити певні обмеження щодо нерухомого майна, в тому числі надати право довічного користування квартирою третій особі. Отже, право довічного користування спірною квартирою [PERSON] встановлено договором про внесення змін до договору дарування від 21 липня 2010р., недійсність якого не встановлена судом (вимога № 1), а відтак суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] користується спірною квартирою та зареєстрований за адресою цієї квартири - правомірно. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 2 первісного позову. Згідно з ч. 1, 2 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги № 1 і вимоги № 2 первісного позову, то суд не вбачає правових підстав для задоволення і похідної вимоги № 3 первісного позову. Заява сторони відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності до первісного позову, судом оцінюється критично, в силу положень ч. 4 ст. 261 ЦК України. Щодо заяви сторони відповідача [PERSON] про визнання первісного позову, то суд, враховує, що визнання позову порушує права і свободи інших осіб, а тому суд не приймає визнання позову, при цьому судом враховано, що стороною відповідача не було подано протягом всього часу розгляду справи в суді жодного доказу, на підтвердження обставин, наведених у відзиві на позов, а за змістом відзив на позов є аналогічним змісту первісного позову. Щодо позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору про визнання договору дарування недійсним, він до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Так, третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, зазначала, що оспорюваний договір дарування, є фіктивним та укладеним, внаслідок збігу тяжких обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2009р. по цивільній справі №2-12697/09, було затверджено мирову угоду у цій справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства у Шевченківському районі м. Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного перепланування квартири. За умовами вказаної мирової угоди [PERSON] зобов`язувався відшкодувати на користь [PERSON] 70000,0 грн. грошової компенсації, яка повинна була сплачуватися безпосередньо в судовому засіданні. З моменту отримання грошової компенсації в повному обсязі, що повинно було підтверджуватися письмовою розпискою позивачки, вона вважатиметься такою, що не має жодних майнових та немайнових претензій до відповідача. Згідно розписки [PERSON] від 15 жовтня 2009р., вона не має жодних майнових чи немайнових претензій до відповідача [PERSON] . Так, наявність судового спору між [PERSON] та його сусідкою [PERSON] не може вважатися такою обставиною, оскільки вказана справа завершилася затвердженням ухвалою суду від 06 жовтня 2009р. у справі № 2-2679/09 мирової угоди, яка була виконана [PERSON] , шляхом сплати у судовому засіданні на користь [PERSON] 70000,0 грн., що вбачається зі змісту ухвали суду та підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 15 жовтня 2009р. До примусового виконання ухвала суду про затвердження мирової угоди, як виконавчий документ не пред`являлася. Предметом спору у даній справі не було звернення стягнення на майно. Крім того третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору, не було подано доказів того, що такий позов було пред`явлено до моменту укладення договору дарування. Щодо посилання, третьої особи, з самостійними вимогами, як на підставу недійсності договору дарування на норми ст. 234 ЦК України, то в обгрунтування зазначених підстав позову стороною не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу. Разом з тим, відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Оскільки дарунок було прийнято обдаровуваним та право власності зареєстровано за ним 23 листопада 2008р., то правові наслідки договору дарування настали, а відтак цей договір не може вважатися фіктивним. Посилання третьої особи з самостійними вимогами, на те, що спірну квартиру її чоловік [PERSON] заповів, згідно заповіту від 22 жовтня 2002р. № 3455 на користь свого сина [PERSON] , а відтак намірів дарувати її на користь онука він не мав, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що положеннями ст.544 ЦК України заповідачу надано право у будь-який момент скасувати заповіт, а відтак, укладенням договору дарування, дію заповіту було скасовано. Щодо посилання, третьої особи, з самостійними вимогами, як на підставу недійсності договору на норми ст. 230 ЦК України, яка встановлює недійсність договору укладеного внаслідок обману, нею не обґрунтовано, у чому такий обман полягав. Окрім того, підстави для визнання договору недійсним, встановлені ст.ст. 230, 233 та 234 ЦК України, є взаємовиключними. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет позову. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами, то заява про застосування строку позовної давності, яка була подана стороною первісного позивача не підлягає задоволенню, при цьому судом враховано правову позицію Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023р. по справі № 209/3103/21 (у разі безпідставності позовних вимог, і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовів, то судові витрати не стягуються.

Outcome: dismissed