Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 року в розмірі 39491, 62 грн.. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.09.2020 року між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та відповідачкою, [PERSON] , укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН03-00402. Згідно з умовами договору кредитор зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувався повернути до 05.03.2021 року наданий йому кредит у розмірі 5000,00 гривень та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 5,098% за кожні 7 днів. ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало, що підтверджується видатковим касовим ордером від 18.09.2020 року. В свою чергу відповідачем в порушення умов договору невчасно та не в повній мірі сплачувались проценти, а також не повернуто кредитні кошти. Оскільки кредит погашався не вчасно, сума неповерненого тіла кредиту складає 3598,53 грн. , а заборгованість по процентах, нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, складає 35893,09 грн.. Загальна заборгованість позичальника станом на 01.09.2024 року складає 39491,62 грн.. 05.09.2022 між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ТОВ «Кредит готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до умов якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 року було відступлено до ТОВ «Кредит готівкою». 12.12.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та ТОВ «Кредит готівкою» було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №12122023 відповідно до умов якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 було відступлено до ТОВ «ФК «Гефест». 13.12.2023 між [PERSON] та ТОВ «ФК «Гефест» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №13122023/1 відповідно до умов якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 року укладений між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] було відступлено до [PERSON] . Таким чином, позивач на даний час є особою, яка має право вимоги до боржника в частині повернення заборгованості за договором та всіх інших платежів по договору, а тому є належним позивачем за даним позовом. Ухвалою суду від 04.11.2024 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням (викликом) сторін та роз`яснено процесуальні права учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 03.12.2024 року через систему «Електронний суд» позивач надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка, [PERSON] , є належним чином повідомленою судом про дату, час і місце судового засідання, однак у судове засідання не з`явилася, про причини неявки до суду не повідомила, відзиву на позов та жодних заяв чи клопотань до суду не подала. Судова кореспонденція направлялась судом на зареєстровану адресу проживання: [ADDRESS] , яку відповідачка отримала, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення особисто із розпискою про одержання 14.11.2024. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмовою згодою позивача суд постановив .03.12.2024 року ухвалу про заочний розгляд справи у відповідності до ст. 223 ЦПК України. У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, дослідивши та проаналізувавши представлені докази в їх сукупності, дійшов висновку, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020, який укладений між кредитором ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та позичальником відповідачкою [PERSON] згідно якого вона отримала кредит в сумі 5000,00 грн. строком з 18.09.2020 р. по 05.03.2021 р., зі сплатою 5,098% за користування кредитними коштами за кожні 7 днів. Додатком до договору про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 є графік внесків за договором. 05.09.2022 між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ТОВ «Кредит готівкою» укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору, своє право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 укладеним із [PERSON] 12.12.2023 між ТОВ «Кредит готівкою» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» укладено договір відступлення права вимоги №12122023 відповідно до якого цедент відступив цесіонарію своє право вимоги за кредитними договорами в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 укладеним із [PERSON] .. 13.12.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги №13122023/1 відповідно до якого цедент відступив цесіонарію своє право вимоги за кредитними договорами в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 укладеним із [PERSON] .. Відповідно до розрахунку заборгованості на 01.09.2024 по клієнту [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020, загальний розмір заборгованості становить 39 491,62 грн., з яких 3 598,53 грн. заборгованість по тілу кредиту, 35 893,09 грн. заборгованість про процентах. Відповідно до частини першої статті 509\~ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII визначено, що кредитодавець - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах - «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». Тобто, такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 65 частини першої статті 1 Закону України від\~14.12.2021\~№\~1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії», вказано, що фінансова установа - юридична особа, метою створення якої є здійснення діяльності з надання фінансових послуг, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг на підставі відповідної ліцензії, виданої Регулятором. Не є фінансовими установами надавачі супровідних послуг, які одночасно не надають також фінансові послуги, а також інші особи, які отримали ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових послуг без набуття статусу фінансової установи. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з встановлених обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа. Такий висновок суду співпадає з правовою позицією про застосування норм права щодо відступлення права вимоги за кредитним договором, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16, від 31.10.2018 у справі №465/646/11 та від 10.11.2020 у справі №638/22396/14-ц, від 08.08.2023 року у справі №910/8115/19, від 08.11.2023 у справі №206/4841/20, які враховуються судом при вирішенні даної справи. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. 25 жовтня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 607/14378/21, провадження № 61-5246св22 (ЄДРСРУ № 106940414) досліджував питання щодо визначення належного позивача та прийшов до висновку, що якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись\~ у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, а також те, що договір відступлення права вимоги від 13.12.2023, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та позивачем [PERSON] , не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язанні щодо відповідача [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00402 від 18.09.2020 року, оскільки у зобо в`язаннях, які виникли на підставі кредитного договору, кредитором може бути лише спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа, та враховуючи, що інших підстав для виникнення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем [PERSON] у позовній заяві не наведено, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі ст.ст. 509, 510, 512, 514, 526, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 13, 48,76-81, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280, 354 ЦПК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», суд

Outcome: dismissed