Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

1. Рух по справі та позиції учасників. 31.07.2024 Позивачка звернулася до суду з позовом до Відповідачів, у якому просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь 778'963,00 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27 вересня 2017 року на підставі заяви [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017140050004278 було внесено відомості про діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України. У подальшому схожі заяви написали ще 38 осіб. 22 січня 2018 року, на підставі матеріалів досудового розслідування № 12017140050004278 від 27.09.2017 старша слідча СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Домарецька І. М. за погодженням з прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Ковальчуком М. В. повідомила про підозру [PERSON] (Позивачці) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 176, ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК України. У подальшому, 01 березня 2018 року, старша слідча СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Домарецька І. М. за погодженням з прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Ковальчуком М. В. склали обвинувальний акт щодо Позивачки. На підставі вказаного обвинувального акту Галицький районний суд м. Львова 12 липня 2023 року виніс вирок, яким виправдав Позивачку з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до якої виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Суд встановив відсутність у діях [PERSON] складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 176, ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК України. Львівський апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та ухвалою від 01 лютого 2024 року залишив його рішення без змін. Позивачка зазначає, що вона перебувала під слідством та судом повні 6 років та 11 днів з моменту повідомлення про підозру (22 січня 2018 року) до ухвалення рішення Львівським апеляційним судом (01 лютого 2024 року). Позивачка стверджує, що за час перебування під слідством та судом впродовж такого довгого терміну, вона зазнала душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо себе та неодноразово відсувала приниження честі та гідності. Окрім цього, Позивачка також зазнала приниження своєї ділової репутації як фізична особа - підприємець. Позивачка впродовж усього досудового розслідування та судового розгляду відчувала себе пригніченою, адже була змушена доводити свою невинуватість у діянні, яке не вчиняла. Тривалий час перебування під слідством та судом потягли за собою порушення нормального життєвого ритму, соціальних зв`язків, зруйнованих планів кар`єрного росту та розвитку бізнесу, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, вимагало від неї додаткових та тривалих зусиль для організації свого життя. Для належного захисту своїх прав Позивачка була змучена користуватися послугами захисника, які оплачувала самостійно та протягом тривалого часу, що значною мірою вплинуло на її матеріальний стан. Також на вказаній стадії кримінального провадження до Позивачки застосовувався захід забезпечення кримінального провадження -домашній арешт, у зв`язку з чим Позивачка зазнала неправомірних обмежень свого конституційного гарантованого права на свободу, вона не могла самостійно та вільно визначати розпорядок свого життя. Позивачка повинна була підлаштовуватися під обмеження, що були зумовлені безпідставною підозрою. [INFO] померла мати Позивачки. Через перебування під слідством Позивачка не змогла належним чином організувати церемонію прощання з померлою. Зазначена обставина зумовила додаткове пригнічення її морального стану. Психотравмуючий ефект у цій ситуації пов`язаний також з тим фактом, що Позивачка так і не була виправдана за життя матері. Неможливість демонстрації своєї невинуватості перед однією з найближчих осіб ще досі продовжує викликати у неї значні душевні страждання. Протягом тривалого часу її психологічний стан перебував у постійному напруженні та стресі, що викликані необхідністю неодноразово прибувати на виклики слідчих та суду, витрачати час на допити у слідчого та участь у судових засіданнях, здійснювати захист у кримінальному провадженні для відновлення чесного імені. Зазначає, що багато колишніх колег та друзів, які радо спілкувалися з нею, після розголосу про початок притягнення її до кримінальної відповідальності, припинили спілкування та відмовлялися від запрошень на різні урочисті події її та її сім`ї. Відтак, Позивачка вважає, що за 6 років та 11 днів її незаконного перебування під слідством та судом їй має бути виплачена компенсація у розмірі 778'963,00 грн., оскільки саме ця сума буде співмірною тим психічним та душевним стражданням, що їй заподіяли неправомірними діями органи досудового розслідування та прокуратури. Також вказує, що попередній розрахунок суми судових витрат становить 15'000,00 грн., а очікуваний розмір судових витрат, що очікує понести Позивачка у зв`язку з розглядом цієї справи становить 30'000,00 грн. Галицький районний суд м. Львова ухвалою від 02.08.2024 відкрив провадження у справі та вирішив її розглядати за правилами загального позовного провадження. Третя особа скерувала свої письмові пояснення щодо позову, у яких стверджує, що Казначейство не було учасником спірних правовідносин, прав та законних інтересів Позивачки не порушувало та не володіє будь-яким відомостями щодо підстав та предмета позову, відтак не може надати суду будь-які докази, що стосуються справи та що на Казначейство покладено функції з виконання судових рішень у цій категорії справ. Третя особа зазначила, що у матеріалах справи відсутні належні докази завдання Позивачці моральної шкоди, також вона не довела за яких обставин і якими саме діями заподіяно шкоду, не підтвердила протиправність (незаконність) діяння заподіювача шкоди, достовірно не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між порушеними життєвими зв`язками і стосунками Позивачки та діями заподіювача шкоди. Відтак, третій особі не зрозуміло, з чого виходила Позивачка при оцінці заподіяної їй моральної шкоди. Окрім того, відсутній обґрунтований розрахунок завданої шкоди, а сума моральної шкоди у розмірі 778'963,00 грн. нічим не обґрунтована, не підтверджена та значно завищена. Також зазначає, що Позивачка у позовній не здійснила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи та вказала лише орієнтовану вартість від 15'000,00 грн до 30'000,00 грн, що є не співрозмірним зі складністю цієї справи та суперечить вимогам статті 134 ЦПК України, а відтак відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги. Відповідач-1 скерував до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву Прокуратура зазначає, що Позивачка не довела належними та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою Позивачкою шкодою, її розміром, а також понесені витрати на професійну правову допомогу та їх розмір. Разом з цим вважає помилковими доводи Позивача щодо визначення у ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» 1 розміру заробітної плати у розмірі 8'000,00 грн., яка підлягає відшкодуванню згідно з рішенням суду, оскільки, відповідно до ст. 8 цього Закону, визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1'600,00 грн. Також звертає увагу суду на те, що витрати на відшкодування моральної шкоди у сумі 778'963,00 грн. та витрати на правничу правову допомогу у розмірі 30'000,00 грн. можуть спричинити надмірне навантаження на видатки Державного бюджету, що неможливо допустити саме зараз, коли Україна перебуває у військовому стані. Просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач-2 скерував до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовуючи відзив, зазначає, що Позивачка не довела наявності вини службових осіб ГУНП у Львівській області, безпосереднього причинного зв`язку між їх неправомірними діями та заподіяною моральною шкодою. Вважає, що наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Також стверджує, що лише факт перебування під досудовим розслідуванням виключає наявність підстав для стягнення моральної шкоди. Окрім того, зазначає, що Позивачка не надала доказів, які б підтверджували заподіяння їй фізичного болю чи душевних страждань, як і не наведені будь-які докази, що підтверджували б приниження честі та гідності, а також її ділової репутації, як і не надала будь-яких доказів на підтвердження витрат, понесених нею на професійну правничу допомогу. Просить відмовити у задоволенні позову. Представниця Позивачки [PERSON] скерувала до суду відповідь на відзив, у якому просила поновити їй строк для подання відповіді на відзив, оскільки відзив на позовну заяву отримала 20.08.2024, а у період з 20.08.2024 по 30.08.2024 [PERSON] перебувала у відпустці, а вже з 03.09.2024 по 05.09.2024 перебувала у відрядженні у Воловецькому районному суді Львівської області. В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що ухвалення виправдувального вироку та визнання судом Позивачку невинуватою в інкримінованих їй правопорушеннях належить до реабілітуючих підстав, що дає їй право вимагати відшкодування шкоди, що гарантована Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Також вказує, що законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення розміру моральної шкоди, а не граничний. Стверджує, що Позивачка станом на сьогодні працює з психологом у зв`язку з усуненням негативних наслідків впливу заявленого кримінального правопорушення на стан здоров`я. За наявності таких підстав вважає, що сума відшкодування моральної шкоди, окрім компенсації, що гарантується на рівні Закону, має також включати додаткову суму, яка визначена Позивачкою, виходячи з глибини її душевних переживань та емоційного стану. 10.10.2024 представниця Позивачки [PERSON] у судовому засіданні заявила письмове клопотання про долучення до матеріалів справи висновку психолога. Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, долучив вказаний висновок до матеріалів справи. Галицький районний суд м. Львова протокольною ухвалою від 10.10.2024 закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду. Позивачка та її представниця у судове засідання не з`явилися, однак представниця позивачки [PERSON] скерувала до суду заяву, у якій просила розглядати справу у їх відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять такі задовольнити. Представник Відповідача-1 [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Представниця Відповідача-2 [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила. Третя особа у судове засідання не з`явилася, однак про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про доставку електронного документу. 03.12.2024 суд прийняв рішення у цій справі. 2. Мотивувальна частина та висновки суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно з п. 3 ч. 2 ст.11 ЦК України, завдання майнової шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди за загальним правилом виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Аналізуючи норми статей 11 та 23 ЦК України, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1 - 36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно з ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення у ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону). У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст.1 Закону). У статті 2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з п. 4, 5 ст. 3 вказаного Закону, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода та суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. У частинах 5 та 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону). Окрім цього, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Отже, чинне законодавство чітко визначає порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування моральної шкоди віднесено до компетенції суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 750/5383/22 (провадження № 61-5388св23) зазначено таке: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 12015270170000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень». У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм права Верховний Суд дійшов висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17. У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 466/2780/21 (провадження № 61-11787св22) зазначено, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц (провадження № 61-97св18)). Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Суд встановив, 27 вересня 2017 року на підставі заяви [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017140050004278 було внесено відомості про діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (а. с. 14). На підставі матеріалів досудового розслідування № 12017140050004278 22.01.2018 старша слідча СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Домарецька І. М. за погодженням з прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Ковальчуком М. В. повідомила про підозру [PERSON] (Позивачці) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 176, ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК України (а. с. 15-24). 01 березня 2018 року, старша слідча СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Домарецька І. М. за погодженням з прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Ковальчуком М. В. склали обвинувальний акт щодо Позивачки (а. с. 61). На підставі вказаного обвинувального акту Галицький районний суд м. Львова 12 липня 2023 року виніс вирок, яким виправдав Позивачку з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (а. с.62-82). Суд встановив відсутність у діях Позивачки складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 176, ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК України. Львівський апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та ухвалою від 01 лютого 2024 року залишив його рішення без змін (а. с. 83-115). З огляду на наведене, заслуговують на увагу покликання сторони Позивачки на те, що остання перебувала під слідством та судом з 22.01.2018 по 01.02.2024, а саме 72 місяці та 11 днів, оскільки кримінальне переслідування відносно неї тривало з 22.01.2018 (оголошення підозри) до 01.02.2024 (набрання виправдувальним вироком законної сили). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивачка вказує, що за час перебування під слідством та судом впродовж такого довгого терміну, вона зазнала душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо себе та неодноразово відсувала приниження честі та гідності. Позивачка впродовж усього досудового розслідування та судового розгляду відчувала себе пригніченою, адже була змушена доводити свою невинуватість у діянні, яке не вчиняла. Тривалий час перебування під слідством та судом потягли за собою порушення нормального життєвого ритму, соціальних зв`язків, зруйнованих планів кар`єрного росту та розвитку бізнесу, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, вимагало від неї додаткових та тривалих зусиль для організації свого життя. [INFO] померла мати Позивачки, про що свідчить свідоцтво про смерть (а. с. 137). Через перебування під слідством Позивачка не змогла належним чином організувати церемонію прощання з померлою. Зазначена обставина зумовила додаткове пригнічення її морального стану. Психотравмуючий ефект у цій ситуації пов`язаний також з тим фактом, що Позивачка так і не була виправдана за життя матері. Неможливість демонстрації своєї невинуватості перед однією з найближчих осіб ще досі продовжує викликати у неї значні душевні страждання. Беззаперечним є той факт, що Позивачка також зазнала приниження своєї ділової репутації як фізична особа - підприємець, адже протягом багатьох років оточуючі вважали, що вона скоїла злочин. Факт заподіяння шкоди діловій репутації Позивачки підтверджується також зменшенням її доходів після повідомлення про підозру, що випливає з фінансової звітності. Так, відповідно до податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця від 10.01.2018 дохід Позивачки у 2017 році складав 859'600,00 грн. (а. с. 138-139). У свою чергу, згідно з декларацією платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця від 19.01.2019 дохід Позивачки у 2018 році становить 457'650,00 грн. (140-141). Відповідно до висновку психолога від 26.09.2024 (а. с. 258-261), у процесі клінічного інтерв`ю, з-поміж іншого, встановлено, що у 2017 році в офісі Позивачки провоохоронні провели обшук та звинуватили її у шахрайстві. При розгляді цієї кримінальної справи Позивачка знаходилася під постійним психологічним тиском та весь цей час зазнавала суцільного сорому від близьких, сусідів, колег, знайомих, що суттєво відобразилося не тільки на її психологічному стані, але й і на фізичному. Травматичні події, що сталися з Позивачкою, перебудували її нервову систему, зробивши її нестабільною та вразливою. Постійно стан стресу негативно вплинув на здоров`я клієнтки (загострилася хвороба нирок, підвищений цукор, високий тиск, випадіння волосся, постійний головний біль, погіршений зір тощо). За цей період у Позивачки нерідко виникали суїцидальні думки. Окрім цього, при психологічній діагностиці були виявлені значні відхилення від психологічної норми за шкалою депресії Бека, шкалою тривоги Гамільтона та тестами на виявлення ознак посттравматичного стресового розладу. Результати вказаних тестів показують наскільки руйнівними механізмами є травмуюча подія для психіки Позивачки. Здійснення кримінального провадження відносно Позивачки за ч. 1 ст. 176, ч. ч. 2, 3 ст. 190, а саме притягнення її до кримінальної відповідальності та у подальшому виправдання у зв`язку з недоведеністю її винуватості, свідчить про незаконні дії посадових осіб Головного управління Національної поліції у Львівській області та Львівської обласної прокуратури, які ініціювали вказане провадження. Загалом кримінальне провадження відносно Позивачки тривало більше шести років, протягом цього часу проводились слідчі дії, судовий розгляд вказаного кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанції, що негативно вплинуло на її життя. Таким чином, були порушені нормальні життєві зв`язки Позивачки, остання змушена була доводити свою невинуватість, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Таким чином, складові елементи для цивільно-правової відповідальності у виді шкоди, протиправних діянь осіб, які завдали шкоди, причинного зв`язку між ними, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду цієї справи. У статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 7'100,00 грн., з 1 квітня 2024 року - 8'000,00 грн. Виходячи з терміну перебування Позивачки під слідством та судом, що становить 72 місяці та 11 днів, мінімальний розмір моральної шкоди не може бути меншим, ніж 8'000,00 грн. х 72 місяці 11 днів = 578'880,00 грн. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини цієї справи, характер незаконних дій працівників органу прокуратури та досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя Позивачки, факт безпідставного кримінального переслідування, тривалість кримінального провадження з 22.01.2018 по 01.02.2024, вимоги розумності, справедливості, а також співмірності, та дійшов до висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити у загальній сумі 678'880,00 грн., що буде не більш, ніж достатнім, для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призвести до збагачення Позивачки за рахунок держави. При визначенні саме такого розміру відшкодування моральної шкоди, суд, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує наведені вище висновки Верховного Суду, наведені норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також те, що 24.02.2022 відбулося повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на територію України і з цього часу в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан. Україна зазнає значних фінансових збитків у зв`язку з воєнними діями, відтак фінансування сектору безпеки і оборони на даний час має визначальне значення для держави Україна. Тому, з огляду на наведене, обов`язок держави відшкодувати громадянину моральну шкоду у невиправдано великому розмірі не може стояти вище від обов`язку держави у захисті незалежності та суверенітету, і ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування. Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. У положеннях п. 1 ст. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 3 серпня 2011 року визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Наведене вище свідчить, що Казначейство України наділено повноваженням, за вимогою Департаменту Державної виконавчої служби здійснювати відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, в межах бюджетних призначень, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету та в певному порядку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, слід стягнути на користь Позивачки 678'880,00 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування та прокуратури. Ухвалюючи рішення у цій справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Щодо судового збору суд зазначає таке. Згідно з частинами 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Враховуючи наведене, оскільки Позивачка звільнена від сплати судового збору, а Відповідачами є органи державної влади, позов до яких задоволено частково, у силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У позовній заяві Позивачка зазначає, шо попередній розрахунок суми судових витрат, понесених нею, становить 15'000,00 грн., а очікуваний розмір судових витрат, що очікує понести Позивачка у зв`язку з розглядом цієї справи становить 30'000,00 грн. Однак до закінчення розгляду справи, суду не подано доказів на обґрунтування понесених витрат. Таким чином, суд під час ухвалення цього рішення не вирішує питання про стягнення понесених Позивачкою витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, суд звертає увагу Позивача про можливість подати докази протягом п`яти днів після ухвалення цього рішення, відповідно до вимог ч. 8 ст. ЦПК України.

Outcome: partial