Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

в позові вказано, що 15.09.2010 сторонами укладено шлюб, який розірвано 08.06.2022 До моменту розірвання шлюбу, намагаючись врегулювати майнові відносини, сторонами укладено договір про поділ майна між подружжя, посвідчений 17.02.2022 року [PERSON] , приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстровим № 414, за яким розділили між собою частину спільного майна. Також в позові зазначено: «…До умов Договору поділу майна у Позивача претензії відсутні, його положення Позивачем визнаються та приймаються. Вважаючи поділ майна завершеним у Позивача не виникало інших майнових претензій до Відповідача, до моменту виявлення факту приховування останнім іншого нерухомого майна, оформленого (зареєстрованого) на його ім`я у період перебування нами у шлюбі. Так, 12.07.2022 року я, Позивач, звернулася до державного реєстратора Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, [PERSON] , із заявою № 51714859 про надання інформації щодо нерухомого майна зареєстрованого на ім`я Відповідача. За результатом розгляду поданої заяви 12.07.2022 року реєстратор [PERSON] надав Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 304779486…». Тому позивач просила суд визнати право власності на 1/2 майна, набутого під час перебування сторін в шлюбі, інформацію про набуття якого відповідач приховав від позивача, яке не включено в їх договір про поділ майна. Позивач та її представник підтримали позов. Відповідач та його представник заперечили позов з тих підстав, що між сторонами укладено договір про поділ спільного майна. Надалі позивач подав суду заяву про зменшення позову, виключивши із предмету спору квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. 15.09.2010 сторонами укладено шлюб, який розірвано 08.06.2022, що зазначено в рішенні Івано-Франківського міського суду від 08/06/2022. Реєстратор [PERSON] надав Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 304779486, відповідно до якої відповідачем придбано право на: квартиру [ADDRESS] , дата придбання - 28.07.2021 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 2478; 2) нежитлове приміщення № 1, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , дата придбання - 26.11.2019 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 4475; 3) нежитлове приміщення № 9, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , дата придбання - 26.11.2019 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 4481; 4) нежитлове приміщення № 10, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , дата придбання - 26.11.2019 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 4478; 5) трикімнатна квартира [ADDRESS] , дата придбання - 12.05.2020 року згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського - нотаріального округу за реєстром № 1052; 6) чотирикімнатна квартира [ADDRESS] , дата набуття трава власності - 31.01.2012 року згідно Свідоцтва про право власності від 31.01.2012 року, виданого Крихівецькою сільською радою. Реєстрацію зазначеного майна, крім об?єкта, щодо якого позивач зменшив позов сторони не заперечили. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У свою чергу в ч. 1 ст. 60 СК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже спірне майно, що набуто під час перебування в шлюбі належить подружжю на праві спільної сумісної власності. В ч. 1 ст. 68 СК України вказано, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже розірвання шлюбу сторін не припинило їх права спільної сумісної власності на спірне майно. В ч. 1 ст. 69 СК України вказано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В ч. 1 ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до рішення Верховного Суду України в справі № 6-843цс17 за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже саме на відповідача законом покладено обов?язок спростування відповідної презумпції, оскільки відповідач заперечив презумпцію спільної власності подружжя на спірне майно. Відповідно до постанови Верховного Суду у справі 595/324/17 при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Відповідач та його представник надали перед судом пояснення про те, що сторонами укладено договір про поділ іншого майна та сплати компенсації, а не про те, що спірне майно не належить до спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тому договір регулює виключно відносини сторін щодо їх прав і обов?язків стосовно визначених договором об?єктів цивільних відносин, що складають предмет такого, а не щодо уявних відповідачем. Отже відповідач та його представник надали перед судом нерелевантні пояснення. Так само доказу укладення договору з приводу спірного за цим позовом майна відповідач суду не подав, а тому не довів перед судом тієї обставини, що сторонами укладено договір щодо спірного майна. Заперечуючи свої ж попередні пояснення, надалі відповідач надав суду пояснення про те, що одну із квартир належить передати йому у власність, а для компенсації цього інші дві квартири та три нежитлових об?єкти передати позивачу. Однак ні в позові, ні надалі в своїх поясненнях позивач не просила про повний, частковий чи фактичний поділ майна. Предметом спору за змістом позовної заяви є визнання факту придбання спірного майна в спільну власність та визначення частки такого права власності з урахуванням принципу рівності цих часток. В п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України вказано, що способами захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~можуть бути\~ визнання права. За ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов?язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач та його представник не подали суду будь-якого заперечення правових підстав позову, не подали розрахунку на спростування розрахунку позивача. Для предмету даного спору не мають значення обставини, чи позивач пам?ятає про належність сторонам спірних речей чи не пам?ятає про це, чи пам?ятає позивач про складення заяви про надання дозволу на відчуження речей чи ні. В ч. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ст. 317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Одночасно із запереченням позову відповідач подав суду пояснення, за яким просив суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , а за позивачкою визнати право власності на усі інші спірні об?єкти. Однак предметом спору є визнання за позивачем права на 1/2 частки в праві власності, а не фактичний поділ спірного майна. Свого обов?язку із подання зустрічного позову відповідач не виконав. Відповідно до постанови ОП КЦС у справі 127/7029/15-ц поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Таким чином даний спір не належить до спорів щодо поділу майна, оскільки не здійснюється за будь-яким із видів поділу, що вказаний в рішенні Верховного Суду. Позову про стягнення будь-яких компенсацій з відповідача позивач суду не подавала, що додатково свідчить про те, що предмет позову не передбачав будь-якого поділу спірного майна. Відповідно до ч. 4 ст. 12. ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже саме на відповідача законом покладено правові наслідки невчинення процесуальних дій. Позивач та відповідач категорично заперечили поділ майна між сторонами. Відповідно до свідоцтва № [NUMBER] [PERSON] має право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до платіжного документу позивач сплатила 12405 гривень судового збору. В рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). Також Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з його практикою вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved