Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». 09.05.2024 року ТОВ "ФК " Довіра та Гарантія ", в інтересах якого діє представник - Міньковська А.В., звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить: поновити строк позовної давності для пред`явлення даного позову; стягнути із відповідача на користь товариства заборгованість за кредитним договором №369079 від 19.10.2018 року у розмірі 45671,22 грн.; стягнути з відповідача на користь товариства судовий збір та понесені витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19.10.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №№369079. Сума кредиту становила 7000 грн та кредит був наданий на 30 днів. ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору та перерахувало відповідачу кредитні кошти. Відповідач не виконав умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором про надання фінансового кредиту №369079 від 19.10.2018 року. Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідача [PERSON] . Загальна сума заборгованості відповідача перед ТОВ «Авентус Україна» на дату відступлення вимоги складала 30370,00 грн. Позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» посилаючись на своє право як нового кредитора в частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних вказує, що заборгованість відповідача [PERSON] на момент пред`явлення позову складає 45671,22 грн. У судове засідання представник позивача ТОВ «Він Фінанс» не з`явився. В матеріалах справи міститься клопотання представника - Завадської О.К., яка діє на підставі довіреності, про розгляд справи без участі представника товариства. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання або розгляд справи у його відсутність до суду не надходило, відзив на позов до суду не подав. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян. Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади. За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст. 280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Судом встановлено, що 25.07.2024р. загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (Код ЄДРЮОФОПГФ: 38750239) прийнято рішення про зміну назви на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (Код ЄДРЮОФОПГФ: 38750239), на підтвердження чого додаються копії виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.47-50). Згідно із індивідуальною частиною договору №369079 про надання фінансового кредиту від 19.10.2018 року, ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] уклали індивідуальну частину договору про надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Розмір позики - 7000 грн. Строк дії договору - 30 днів. Сторони також погодили процентну ставку (а.с. 16) Графіком розрахунків до договору про надання фінансового кредиту № №369079 від 19.10.2018 року, визначено суму кредиту, суму нарахованих процентів та загальний розмір заборгованості (а.с. 17). Відповідно до розрахунку заборгованості (станом на дату відступлення права вимоги), загальна заборгованість відповідача [PERSON] становить 30370,00 грн (а.с. 19). Згідно із договором факторингу №1 від 12.04.2018 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» уклали договір факторингу, у відповідності до якого, ТОВ «Авентус Україна» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги, зазначені у реєстрі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти (а.с. 20-21). У реєстрі прав вимоги під №881 зазначено кредитний договір № 369079 відповідача [PERSON] (а.с. 22). Відповідно до розрахунку представника позивача сума боргу відповідача становить 45671,22 грн., яка складається з: суми заборгованості - 30 370,00 грн., суми інфляційних втрат 12 563,68 грн., суми 3% річних 2 737,54 грн. Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «Авентус Україна» та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, з матеріалів справи встановлено, що договір про надання фінансового кредиту №369079 було укладено між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] 19.10.2018 року, а договір факторингу №1 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Авентус Україна» було укладено 12.04.2018 року. Тобто, на момент укладення договору факторингу №1 від 12.04.2018 року ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (після перейменування - ТОВ «Він Фінанс»). Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором факторингу стороною позивача не надано. Також слід зазначити, що на час укладення договору факторингу сторонами не було досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про відповідача [PERSON] , як боржника, сформована у реєстрі прав вимоги через 6 місяців після укладення договору факторингу. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 369079 від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (після перейменування - ТОВ «Він Фінанс»), відповідно ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (після перейменування - ТОВ «Він Фінанс») не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо вимоги про поновлення строку позовної даності, суд зазначає таке. У відповідності до ч. 3 , позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Оскільки у даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відповідач [PERSON] не заявив про необхідність застосування позовної давності, а тому дане питання судом не досліджується. Стосовно інших доводів сторони позивача, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у позові відмовлено, питання про судові витрати понесені позивачем не вирішується. На підставі вищевикладеного, ст. 3, 4, 207, 215, 267, 512, 514, 516, 517, 526 ЦК України, ст. 13, 141 ЦПК України та

Outcome: dismissed