Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] , звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно їх спільної дочки [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що 26 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та громадянином Російської Федерації [PERSON] , про що складено актовий запис № 243. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з матір`ю з серпня 2017 року, окремо від батька, за адресою: [ADDRESS] . Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, участі у вихованні та забезпеченні не приймає. На початку 2020 року відповідач повідомив про намір виїхати за межі території України. 25 травня 2021 року позивач повторно уклала шлюб, подружжя та дитина проживають однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Позивач не створювала перешкод для реалізації батьком права на безперешкодне спілкування з дитиною, йому відома адреса місця проживання дитини та номери засобів зв`язку. Причин щодо неможливості брати участь у вихованні, духовному та фізичному розвитку дитини відповідач не повідомляв. Таким чином, абсолютна відсутність батька в житті дитини протягом останніх п`яти років свідчить про свідоме систематичне ухилення від виконання відповідачем своїх обов`язків щодо виховання дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 07 серпня 2024 року на 11-00 год. 31 липня 2024 року до суду надійшло клопотання Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування висновку про наявність або відсутність підстав позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . 07 серпня 2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Косенко І.А., подав до суду клопотання про витребування доказів, у якому просив витребувати у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України за період з 01 січня 2020 року по 04 червня 2024 року громадянином Російської Федерації [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] . У підготовче засідання 07 серпня 2024 року сторони не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Позивач та її представник подали заяви про проведення підготовчого засідання без їх участі, клопотання про витребування доказів підтримали та просили задовольнити. Відповідач у підготовче засідання також не з`явився, конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви, що направлявся за адресою відомого зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи у підготовче засідання 07 серпня 2024 року не з`явився, розгляд справи просив здійснювати без участі свого представника та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини та чинного законодавства України. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 серпня 2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Косенка І.А., про витребування доказів, витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України за період з 01 січня 2020 року по 04 червня 2024 року громадянином Російської Федерації - [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , паспорт Російської Федерації тип Р, код держави RUS, номер паспорта - [NUMBER] . Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 серпня 2024 року задоволено клопотання третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про витребування доказів, витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації висновок щодо наявності або відсутності підстав позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . 27 вересня 2024 року на адресу електронної пошти суду надійшла інформація від Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону України відповідачем [PERSON] у запитуваний період (повторно доставлено засобами поштового зв`язку 02 жовтня 2024 року, вхід. № 53823). У підготовче засідання 02 жовтня 2024 року сторони не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Представник позивача - адвокат Косенко І.А., подав клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку із відсутністю у матеріалах справи висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо наявності або відсутності підстав позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідач у підготовче засідання також не з`явився, конверт з ухвалою про відкриття провадження та судовою повісткою, що направлявся за адресою відомого зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи у підготовче засідання 02 жовтня 2024 року не з`явився, розгляд справи просив здійснювати без участі свого представника та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини та чинного законодавства України. Підготовче засідання відкладено на 06 листопада 2024 року. 04 листопада 2024 року до суду надійшов Висновок Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . У підготовче засідання 06 листопада 2024 року сторони не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Косенко І.А., подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду не заперечує. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання також не з`явився, конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви, що направлявся за адресою відомого зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини невручення - «Адресат відсутній за вказаною адресою». Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, представника у підготовче засідання 06 листопада 2024 року не направила, розгляд справи просили здійснювати без участі свого представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 04 грудня 2024 року на 12 год. 00 хв. У судовому засіданні 04 грудня 2024 року представник позивача - адвокат Косенко І.А., пояснив, що сторони перебували у шлюбі з 2014 року по 2019 рік. У 2016 році у них народилася спільна дитина. Відповідач не бере участі у вихованні дитини вже більше чотирьох років та не виконує батьківських обов`язків, не цікавиться дитиною і навіть після повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України жодного разу не телефонував та не цікавився життям дитини. Дитина розуміє, що її біологічним батьком є саме відповідач, мати не приховує від неї цього факту, однак дитина проживає у новій сім`ї матері та сприймає її нового чоловіка як свого батька та називає його так. Позов підтримав та просив задовольнити Позивач [PERSON] додатково зазначила, що після розірвання шлюбу до 2020 року відповідач іноді спілкувався з дитиною і надавав матеріальну допомогу, однак потім виїхав до Російської Федерації і не спілкується з донькою. Бабуся та дідусь (батьки відповідача) бачили онуку лише один раз, коли доньці було пів року, бажання спілкуватися не мають, ініціативу не проявляють. Аліменти на дитину з відповідача не стягує, оскільки він є громадянином іншої держави, а це ускладнює процес виконання рішення. Позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви, що направлявся за адресою відомого зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини невручення - «Адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про вручення поштового відправлення з судовою повісткою про виклик до суду у системі трекінгу оператора поштового зв`язку за номером поштового відправлення № 0610208007273 відсутні, 26 листопада 2024 року здійснено невдалу спробу вручення поштового відправлення. Згідно відомостей державної прикордонної служби України відповідач перебуває за межами території України. Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, представника у судове засідання 04 грудня 2024 року не направила, розгляд справи просили здійснювати без участі свого представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 26 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис від 26 лютого 2014 року № 243, про що свідчить свідоцтво про шлюб від 26 лютого 2014 року серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження від 24 лютого 2016 року серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, [INFO] народилася [PERSON] , про що 24 лютого 2016 року складено актовий запис № 629. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно із довідкою від 29 червня 2017 року № 1208/2017 про реєстрацію особи громадянином України, [PERSON] , [INFO] , згідно з рішенням ГУ ДМС України в місті Києві від 24 травня 2016 року, набула громадянства України на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України» та є громадянином України з 12 лютого 2016 року. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року по справі № 755/7121/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Із свідоцтва про шлюб від 05 травня 2021 року серії [NUMBER] , виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вбачається, що 05 травня 2021 року зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис від 05 травня 2021 року № 378. З матеріалів справи також встановлено, що за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА від 06 березня 2024 року [PERSON] , [INFO] , з 18 березня 2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 06 березня 2024 року № 108575233. Також, згідно інформації про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА від 06 червня 2021 року № 62917998, за вказаною адресою зареєстрована і [PERSON] , [INFO] . При цьому, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2399621180000. У характеристиці від 09 квітня 2024 року № 01-13/218, виданої Навчально виховним комплексом «Домінанта» Управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, зазначено, що [PERSON] , [INFO] , навчається у навчальному закладі з 01 вересня 2022 року, є ученицею 2 - г класу. Навчається старанно, на уроках уважна, відповідальна, в школу приходить без запізнень, має охайний вигляд, забезпечена всім необхідним шкільним приладдям та речами. Весь час мати [PERSON] контролює навчання дитини, постійно спілкується з педагогами, цікавиться успішністю та шкільним життям дитини. З 08 січня 2024 року по теперішній час батько дитини [PERSON] контакту зі школою не підтримував. Також до матеріалів справи долучено характеристику від 20 лютого 2024 року [PERSON] з місця роботи, видану ФОП [PERSON] . Згідно відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, за наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином російської федерацій в період з 01 січня 2020 року по 04 червня 2024 року, [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , 16 лютого 2020 року перетнув пункт пропуску Мілове у напрямку виїзду. З висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії від 09 жовтня 2024 року № 13) від 14 жовтня 2024 року № 103-8530, вбачається, що Комісією встановлено, що батьки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у вересні 2019 року. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Після розлучення дитина залишилась проживати з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка з того часу самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Батько дитини [PERSON] вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною, матеріально не допомагає. Громадянин [PERSON] щодо усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини до органу опіки та піклування чи суду не звертався. Це засвідчує, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. На засідання комісії не з`явився, пояснень щодо участі у вихованні та утриманні дитини не надав. На засіданні комісії була присутня малолітня [PERSON] , яка пояснила, що батько не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, навчанням, не бере участі у її вихованні, матеріально не допомагає. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи думку дитини, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини. Частиною третьою статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20). Відповідно до положень статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (стаття 133 Сімейного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (стаття 133 Сімейного кодексу України). Як уже зазначалося раніше батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження від 24 лютого 2016 року серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13). Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії», заява № 70879/11) Отже, під час вирішення спору, суд ставить на перше місце якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що відповідач [PERSON] близько чотирьох років не цікавиться дитиною, ще у 2020 році покинув територію України, участі у забезпеченні дитини не бере, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії від 09 жовтня 2024 року № 13) від 14 жовтня 2024 року № 103-8530, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини. При цьому, з висновку встановлено, що на засіданні комісії була присутня малолітня [PERSON] , яка пояснила, що батько не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, навчанням, не бере участі у її вихованні, матеріально не допомагає. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини. Не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Під час вирішення питань, що стосуються інтересів дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини спілкуватися з батьками, підтримувати відносини, тощо. З урахуванням віку дитини та проведення бесіди з дитиною представниками органу опіки та піклування, суд не вбачає правових підстав для опитування дитини у судовому засіданні, з метою недопущення здійснення негативного впливу на психо-емоційний стан дитини. При цьому, згідно відомостей Державної прикордонної служби України відповідач [PERSON] покинув територію України в лютому 2020 року, після того на територію України не повертався. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не здійснює належним чином виховання дитини, не створює належних умов для проживання та виховання дитини. Фактично дитина не отримувала від батька жодної допомоги для морального та фізичного розвитку більше чотирьох років, тим більше з урахуванням чутливого періоду: періоду соціалізації, адаптації у новому колективі школи, побудови перших соціальних зв`язків, отримання навичок комунікації, формування основ її світогляду. З огляду на викладене, оцінивши надані докази, враховуючи вік дитини та її інтереси, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини [PERSON] , а тому є підстави для позбавлення його батьківських прав та задоволення позовних вимог. При вирішенні цієї вимоги враховується, що такий крайній захід спрямований на захист інтересів дитини, з метою забезпечення її належного виховання, розвитку, медичного та соціального нагляду. Тому позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] повністю відповідає інтересам дитини, і є справедливим, передбачуваним та невідворотним наслідком свідомого вибору [PERSON] . Разом з тим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною у побачення з нею, а також права на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав, про що зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18. З урахуванням положень статті 169 СК України суд роз`яснює відповідачеві, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Пунктом 6 частини першої статті 286 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 286 ЦПК України). Вимоги про стягнення судових витрат з відповідача позивачем не заявлено.

Outcome: approved