Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

24 вересня 2024 року представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за довіреністю Калітовська Т. В. звернулася до Московського районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 98724583000 від 22 вересня 2022 року у розмірі 87650,53 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 вересня 2022 року між АТ «УкрСибБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 98724583000, відповідно до умов якого відповідачу було надано споживчий кредит у розмірі 88897,22 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит, плату за кредит, інші платежі. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначеними умовами договору. У порушення положень договору та вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач, користуючись коштами, наданими йому банком, не виконав своєчасно та у повному обсязі свої зобов`язання - не вносив платежі, передбачені умовами договору, на повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку з відсутністю здійснення платежів на виконання умов договору у відповідача утворилася заборгованість за вищезазначеним договором у розмірі 87650,53 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 59337,66 грн; заборгованість за відсотками - 00,00 грн.; заборгованість за комісією - 28312,87 грн. Право вимоги за таким кредитним договором № 98724583000 перейшло від АТ «УкрСибБанк» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» згідно умов договору факторингу № 264 від 15 квітня 2024 року, укладеного між цими товариствами. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2024 року повернуто без розгляду клопотання представника заявника [PERSON] - [PERSON] про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. 24 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Бахмат О. І. звернувся до суду через систему «Електронний суд» з відзивом на позовну заяву, у якому просить відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Так, у відзиві зазначено, що [PERSON] не погоджується із сумою заборгованості у розмірі 87650,53 грн., не визнає суму заборгованості за тілом кредиту, що становить 59337,66 грн., та суму заборгованості за комісією - 28 312,87 грн. Нараховану суму заборгованості разом з комісією в розмірі 28312,87 грн. вважає необґрунтованою, не підтвердженою належними та допустимими доказами та такою, що не підлягає задоволенню. Вимоги, викладені у відзиві, обґрунтовані тим, що на підтвердження укладення кредитного договору позивачем було надано копію роздруківки тексту кредитного договору № 98724583000 від 22.09.2022. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що наявні в матеріалах справи паперові копії Кредитного договору створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписувалися електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Надані паперові копії кредитного договору не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам ст. 5, 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення договору між [PERSON] та АТ «УКРСИББАНК». Позивачем також було надано суду витяг з систем Банку щодо підтвердження факту підписання договору електронним підписом фізичної особи-клієнта АТ «УКРСИББАНК», яким позивач засвідчує факт автентифікації особи підписувача Договору про надання споживчого кредиту в електронній формі та підтвердження наявності логічного зв`язку між електронним підписом та Кредитним договором у електронній формі. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що саме електронним цифровим підписом відповідач [PERSON] підписала Договір про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22.09.2022, оскільки позивачем не надано ані відомості про сертифікацію ключа ЕЦП відповідача, ані відомості про особистий ключ підписувача, який має відповідати відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Витяг з систем Банку щодо підтвердження факту підписання договору електронним підписом фізичної особи-клієнта АТ «УКРСИББАНК» вважає неналежним доказом на підтвердження факту підписання сторонами даного кредитного договору. Виходячи з цього зазначає, що Позивачем не доведено факту укладення кредитного договору та факту перерахування кредитних коштів згідно договору № 98724583000. Щодо нарахування позивачем по кредитному договору № 98724583000 комісії в розмірі 28312,87 грн. зазначає, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Зазначено, що, виходячи із принципів справедливості та добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Також зазначено щодо відступлення прав вимоги за кредитним договором, а саме - що реєстр права вимоги не є документом, який підтверджує факти передачі кредитних коштів і не може бути доказом у справі на підтвердження доводів позивача про існування будь-яких кредитних зобов`язань перед позивачем, та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісним кредиторам за передачу права грошової вимоги, та зарахування їх на рахунок останніх. 29 жовтня 2024 року представник позивача звернувся до суду через систему «Електронний суд» з відповіддю на відзив, у якому просить задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у повному обсязі. Позивач у відповіді на відзив зазначає, що аргументи, наведені у відзиві на позовну заяву відповідача є безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання. Щодо стверджень відповідача, що Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, з посиланням на п. 3.5, 3.8, 3.9, 3.11, 6.1 Договору щодо обов`язку позичальника повернути кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до графіку платежів, що викладений у Додатку № 1 до Договору, а також щодо визначеного розміру процентної ставки та сплати комісії, зазначає, що із зазначеними умовами відповідач ознайомлений при укладенні Договору про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22.09.2022, про що свідчить витяг з систем Банку щодо підтвердження факту підписання договору електронним підписом фізичної особи-клієнта АТ «УКРСИББАНК». Витяг з системи банку, що підтверджує факт підписання договору електронним підписом фізичної особи-клієнта, є належним доказом підписання кредитного договору. В Україні електронний підпис має таку ж юридичну силу, як і власноручний підпис, якщо він відповідає вимогам законодавства, зокрема ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг». Зазначено, що у долученому до позову витязі наявна уся потрібна інформація, така як ідентифікація сторін, дата підписання та підтвердження автентичності підпису. Також зазначено, що [PERSON] свідомо звернулася до АТ «УКРСИББАНК» з метою отримання кредитних коштів та згідно умов договору підтвердила, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними та прийняла на себе зобов`язання сплачувати платежі за кредитом щомісячно в число місяця, визначене Графіком погашення заборгованості, як день повернення кредиту. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав [PERSON] грошові кошти на споживчі потреби. Відповідач у свою чергу порушила умови договору, відповідно до яких зобов`язувалася погашати кредит, проценти та комісію за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором. Щодо підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісним кредиторам за передачу права грошової вимоги, та зарахування їх на рахунок останніх, представником позивача у відповіді на відзив зазначено, що на підтвердження виконання ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» умов договору факторингу до позовної заяви було долучено платіжну інструкцію № 1221 від 15.04.2024, яке підтверджує оплату Суми фінансування за Договором факторингу № 264 від 15.04.2024. 11 листопада 2024 року до суду засобами поштового зв`язку надійшли заперечення [PERSON] на відповідь на відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з огляду на те, що вона не зверталась до АТ «Украсиббанк» з метою отримання кредитних коштів, а матеріали справи не містять доказу отримання коштів або зарахування їх на рахунок відповідача. Позивачем не надано суду заяви відповідача, з якої б слідувало бажання відповідача отримати кредит та його розмір, не надано доказів факту підписання цього договору відповідачем саме електронним підписом. Зазначає, що позивачем не доведено факту укладення цього договору. 19 листопада 2024 року представник відповідача звернувся до суду через систему «Електронний суд» з заявою про надання йому можливості брати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за через систему ВКЗ «Електронний суд». Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Бахмата О. І. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 643/10921/24. 25 листопада 2024 року представник позивача звернувся до суду через систему «Електронний суд» з клопотанням про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», у якому також просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Як зазначено вище, представник позивача просить розглянути справу без його участі. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 526, 611, 612, 625 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступи до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Положеннями ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У частинах першій та другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1 ст. 642 ЦК України). З аналізу чинного законодавства слідує, що договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ч. 1 - 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно положень ст. 76 - 77, 79 - 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Судом встановлено, що 22 вересня 2022 року в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 98724583000. З договору слідує, що сторони уклали його на підставі пропозиції кредитодавця, яка розміщена в його інформаційно-телекомунікаційній системі, та доступна через сайт кредитодавця та на інформаційних стендах у приміщеннях установ банку, оприлюднені у Газеті «Урядовий кур`єр» № 105 від 09.06.2017. Відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Без вчинення вказаних дій по попередньому заповненню Анкети-заяви та надання особистих даних для оформлення кредитного договору, у тому числі номеру телефону для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладений. Крім цього, 22 вересня 2022 року [PERSON] підписала у АТ «Укрсиббанк» паспорт споживчого кредиту - інформаційний лист з інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. На підтвердження підписання відповідачем договору про споживчий кредит № 98724583000 від 22 вересня 2022 року до матеріалів позовної заяви додано Витяг з систем Банку щодо підтвердження факту підписання договору електронним підписом фізичної особи-клієнта АТ «Укрсиббанк», згідно якого [PERSON] акцепт договору здійснила шляхом підписання аналогом електронного цифрового підпису у формі одноразового ідентифікатора «53894» 22 вересня 2022 року о 16:43, який відправлено на номер телефону [NUMBER] . На підтвердження виконання АТ «Укрсиббанк» зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року, позивач надав виписку за кредитним договором, згідно якої 22 вересня 2022 року на банківський рахунок відповідача здійснено переказ грошових коштів у сумі 88897,22 грн. Відповідно до наданого розрахунку, заборгованість [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року становить 87650,53 грн., що складається з: суми заборгованості по тілу кредиту - 59337,66 грн. та суми комісії у розмірі 28312,87 грн. Подані позивачем документи підтверджують укладення відповідачем кредитного договору та отримання кредитних коштів. Доказів спростування презумпції дійсності укладеного кредитного договору матеріали справи не містять. Отже, судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань перед кредитодавцем за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. Згідно ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, у зв`язку з наявністю заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом саме про стягнення заборгованості за кредитним договором, що є обраним позивачем способом захисту свого порушеного цивільного права, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідачем не спростовано належними засобами доказування наявність заборгованості перед позивачем за тілом кредиту згідно договору про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року у розмірі 59337,66 грн. З урахуванням встановленого, суд доходить висновку, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк, кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням згідно договору про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року в розмірі 59337,66 грн. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі за № 343/557/15-ц зроблено висновок: «Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.» Відтак, підстави для стягнення з [PERSON] комісії в розмірі 28312,87 грн. відсутні, оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15. Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Щодо відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року від АТ «Укрсиббанк» до позивача, суд зазначає таке. Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 «... боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із договору факторингу № 264 від 15 квітня 2024 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», витягу з реєстру боржників та акту приймання-передачі прав вимоги до цього договору слідує, що АТ «Укрсиббанк» відступило позивачеві право грошової вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року. З платіжної інструкції № 1221 від 15 квітня 2024 року слідує, що позивач сплатив АТ «Укрсиббанк» грошові кошти у розмірі 2697102,99 грн. як плату за відступлення права вимоги за договором факторингу № 264 від 15 квітня 2024 року. 16 вересня 2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» направило на поштову адресу відповідача претензію про погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року, в якій також повідомило про відступлення йому прав вимоги за вказаним кредитним договором первісним кредитором. Подані позивачем документи підтверджують укладення відповідачем кредитного договору та отримання кредитних коштів. Розрахунки підтверджують існування заборгованості, викладеної в позовних вимогах. Наданий договір відступлення прав вимоги підтверджує перехід всіх прав грошової вимоги, які належали АТ «Укрсиббанк»» за договором про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року до позивача у справі. Відтак, вимоги в частині позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими, підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту згідно договору про надання споживчого кредиту № 98724583000 від 22 вересня 2022 року в розмірі 59337,66 грн. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо заявленої вимоги про стягнення витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., що підтверджено наданою платіжною інструкцією № 5658 від 13 вересня 2024 року. Відтак, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, сплачений позивачем судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial