Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

В листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24.06.2023 року [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинила сварку з ним, в ході якої вдарила ногою належний йому автомобіль, чим його пошкодила. За даним фактом, 29.06.2023 року відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ 562261 за ст. 173 КУпАП. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 20.10.2023 року по справі № 946/5044/23, провадження за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ 562261 від 29.06.2023 року відносно [PERSON] за ст. 173 КУпАП закрито, через закінчення на момент розгляду справи про адміністративні правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП. 17.10.2023 року судовим експертом було складено висновок експерта № 39/23 експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] , згідно якого вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок адміністративного правопорушення, яке сталося 24.06.2023 року, станом на дату оцінки (дату огляду) 04.10.2023 року, визначається рівною 3040 грн. Вартість проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення матеріального збитку склала 3800,00 грн. Позивач вказує, що [PERSON] відмовляється в добровільному порядку відшкодувати завдану йому шкоду, а тому він змушений звернутися до суду із цим позовом. Тому просить стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду у розмірі 3040,00 грн., понесені витрати з проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення матеріального збитку у розмірі 3800,00 грн., витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду сповіщена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги також не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову, вказуючи на відсутність доказів завдання шкоди та її розміру, а також неможливості завдання шкоди транспортному засобу шльопанцем (в`єтнамкою). 16.01.2024 року відповідачка надала до суду відзив, в якому вказала, що 24.06.2023 року вона разом з [PERSON] приїхали до місця роботи майстера [PERSON] , щоб забрати ноутбук Lenovo з ремонту монітора, який так і не був відремонтований. Сума ремонту коштувала 3000 гривень і була сплачена в повному обсязі. Вони неодноразово приїздили до [PERSON] з проханням переглянути їх ноутбук, який працював неналежним чином. У розмові з ними, позивач відмовився від своїх зобов`язань, не захотів розмовляти, поводив себе нахабно, та своїм неповажним ставленням до них, провокував спеціально на емоції і на конфлікт. Він повністю відмовився ремонтувати ноутбук, та сказав що гроші не поверне. Коли вони від нього відходили, вона зачепила літнім капцем його автівку. На що, позивач описав цю подію, як дорожньо-транспортну пригоду, яка з дійсністю не має ніякого відношення. Тим самим, своєю брехнею, позивач вводить суд в оману. Якщо б це була дорожньо-транспортна пригода, то позивач повинен був викликати ДАІ на огляд автівки. Позивач цього не зробив. І тільки через три місяці він звернувся до ФОП [PERSON] для технічного огляду, з його слів, аварійного автомобіля, що знов є брехнею. Також вказує, що сварка заподіяна [PERSON] 24.06.2023 року, а дата огляду автомобіля 04.10.2023 року, тобто через три місяці, за такий термін [PERSON] міг сам пошкодити свою автівку. Ніякої шкоди, транспортному засобу Toyota Avensis [NUMBER] , який належить [PERSON] вона не завдала. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно зі ч.2 ст. 78 того ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці її дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В судовому засіданні встановлено, що 29.06.2023 року відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 562261, згідно якого 24.06.2023 року о 15 год. [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинила сварку з [PERSON] та пошкодила автомобіль, чим своїми діями скоїла дрібне хуліганство, чим вчинила правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП. Потерпілою особою вказано [PERSON] (а.с.5). Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 20.10.2023 року по справі № 946/5044/23, провадження за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 562261 від 29.06.2023 відносно [PERSON] за ст. 173 КУпАП закрито через закінчення на момент розгляду справи про адміністративні правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Вказана постанова суду набрала законної сили 31.10.2023 року (а.с.6-7). Суд враховує, що у разі відсутності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1\~ст.\~247\~КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених\~ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні правопорушення. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 07 лютого 2018 року по справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року по справі № 927/623/18, від 26 жовтня 2022 року по справі № \~645/6088/18. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником транспортного засобу Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] (а.с.24). Отже, [PERSON] знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинила сварку з [PERSON] та пошкодила автомобіль Toyota Avensis, [NUMBER] , який належить [PERSON] , що підтверджується постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 20.10.2023 року по справі № 946/5044/23. Також, як вбачається із відеозаписів із зовнішньої камери спостереження, після спілкування, повертаючись до свого автомобіля, [PERSON] наносить удар ногою в передню праву частину транспортного засобу Toyota Avensis, [NUMBER] , внаслідок чого відбулося часткове деформування частини кузову. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, статей 11, 15, 16, 22, 23 ЦК України потерпіла особа, якій завдано збитків або завдано моральної шкоди внаслідок порушення її прав, має право на звернення до суду за захистом своїх прав. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 вказав, що аналіз норм\~ЦК України\~щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивної цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 15 липня 2021 року у справі № 520/4080/16, від 27 жовтня 2021 року у справі № 461/484/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 161/7881/20. Згідно висновку експерта № 39/23 експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] від 17.10.2023 року, вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок адміністративного правопорушення, яке сталося 24.06.2023, станом на дату оцінки (дату огляду) 04.10.2023, визначається рівною 3040 грн. (а.с.8-22). Згідно рахунку № 39/23 від 21.09.2023 року, вартість проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення матеріального збитку склала 3800,00 грн. (а.с.26). Відповідно до платіжної інструкції № 0.0.3257394761.1. від 18.10.2023 року, [PERSON] сплатив ФО-П Пастирю Ю.І. за проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення матеріального збитку 3800,00 грн.(а.с.27). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та на користь позивача підлягає стягненню з відповідачки сума матеріальної шкоди у розмірі 3040,00 (три тисячі сорок гривень нуль копійок) гривень, понесені витрати з проведення експертного дослідження у розмірі 3800,00 (три тисячі вісімсот гривень нуль копійок) гривень та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок) гривень. Також, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було надано: копію додатку до Договору про надання правничої допомоги від 22.11.2023 року, копію акту виконаних робіт від 25.09.2024 року та рахунку № 09/2024 від 25.09.2024 року (а.с.71, 79-80, 89, 90, 91). У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу ч. 3ст. 141 ЦПК Україниможна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені та підтверджені витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 гривень, що є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом обсягу робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, стягує судовий збір з відповідача на користь позивача. Згідно платіжного доручення від 22.11.2023 року (а.с.1) позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то з відповідачки відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved