Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою, відповідно до якої просить суд продовжити дію обмежувального припису, яким заборонити [PERSON] , [INFO] , перебувати у місці фактичного проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань ближче 300 метрів до місця проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Заявник мотивує свої вимоги тим, що заявник є власником частини квартири [ADDRESS] . 22.07.2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 01.008.2014 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/17429/14-ц шлюб між подружжям було розірвано, та заявник разом із дітьми продовжує проживати за вказаною адресою. Однак, починаючи з березня 2024 року [PERSON] почав безпричинно, умисно, систематично вчиняти психологічне та фізичне насильство по відношенню до заявника та спільних дітей, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя заявника. Заявник неодноразово зверталась до працівників поліції, якими складали протоколи про адміністративні правопорушення відносно [PERSON] , та постановами суду останнього неодноразово притягнуто до адміністративної відповідальності за домашнє насильство. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2024 року відносно [PERSON] встановлено обмежувальний припис, однак [PERSON] продовжує вчиняти відносно заявника домашнє насильство, у зв`язку з чим заявнику було видано направлення № 34 від 05.11.2024 року особи, яка постраждала від домашнього насильства та/або насильства за ознаками статі до центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, тому остання вимушена звернутись з даною заявою до суду. Представник заявника [PERSON] надав до суду заяву, відповідно до якої вимоги заяви [PERSON] підтримав в повному обсязі, просить задовольнити та провести розгляд справи за його відсутності. Заявник [PERSON] надала до суду заяву, відповідно до якої вимоги поданої нею заяви підтримала в повному обсязі, просить задовольнити та провести розгляд справи за її відсутності. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надіслання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі на електронну адресу, зазначену у заяві, з огляду на обмежений діючим процесуальним законом термін розгляду даної категорії справ. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 350-5 Цивільного процесуального кодексу України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Розглянувши заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 Цивільного процесуального кодексу України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Як убачається з матеріалів справи, від зареєстрованого 22.07.2009 року шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї від 22.07.2009 року, актовий запис № 1116, свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 29.11.2013 року, актовий запис № 377, свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 29.11.2013 року, актовий запис № 1629. (а.с. 7, 8, 9) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2014 року у справі № 755/17429/14-ц шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї від 22.07.2009 року, актовий запис № 1116розірвано. (а.с. 10-11) Згідно змісту Листа Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві від 15.04.2024 року, громадянка [PERSON] у період часу з 01.01.2023 року по 10.04.2024 року зверталась на спецлінію «102» Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявами щодо вчинення відносно неї домашнього насильства колишнім чоловіком, громадянином [PERSON] , а саме: ЄО від 11.03.2024 року № 11077; ЄО від 15.03.2024 року № 11752; ЄО від 20.03.2024 року № 12651. (а.с. 16) Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.03.2024 року у справі № 755/4062/24 [PERSON] , [INFO] , визнано винниму вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі двадцять неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 340 (триста сорок) гривень. (а.с. 12-13) Згідно змісту постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 19.03.2024 року у справі № 755/4062/24, 01 березня 2024 року, близько 22 години 30 хвилин [PERSON] за адресою проживання: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно малолітнього сина. Своїми діями [PERSON] вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Крім того, 01 березня 2024 року, близько 22 години 30 хвилин [PERSON] за адресою проживання: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно малолітньої доньки. Своїми діями [PERSON] вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Крім того, 01 березня 2024 року, близько 22 години 30 хвилин [PERSON] за адресою проживання: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно колишньої дружини у присутності малолітніх дітей. Своїми діями [PERSON] вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У судовому засіданні [PERSON] свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, визнав повністю, щиро розкаявся, надав детальні пояснення щодо обставин події. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2024 року у справі № 755/4555/24 визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Накладено на [PERSON] адміністративне стягнення у виді громадських робіт в розмірі 30 (тридцяти) годин. (а.с. 14-15) Згідно змісту постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2024 року у справі № 755/4555/24, 11 березня 2024 року о 13 год 20 хв [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство психологічного характеру до співмешканки [PERSON] , а саме ображав, принижував, висловлювався нецензурною лайкою. [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Крім того, у протоколі про адміністративне правопорушення [PERSON] повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення у Дніпровському районному суді м. Києві, а дата судового засідання відображалась на веб-сайті Дніпровського районного суду м. Києва в рубриці список справ, призначених до розгляду. У судовому засіданні потерпіла [PERSON] підтвердила обставини вчинення адміністративного правопорушення, пояснила, що проживає разом з колишнім чоловіком [PERSON] 11 березня 2024 року він перебував у стані алкогольного сп`яніння, знову почав кричати, висловлюватися нецензурною лайкою, ображати, ламати речі. Листом від 25.11.2024 року № 25-11 Департаментом інформаційно-аналітичної підтримки зазначено про те, що станом на 24.10.2024 року в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» наявна інформація про 2 звернення [PERSON] із питань про вчинення відносно неї домашнього насильства [PERSON] , зареєстровані Дніпровським УП ГУНП у м. Києві за № 50042 від 25.09.2024 року та № 39035 від 01.08.2024 року. 05.11.2024 року заявнику було видано направлення № 34 особи, яка постраждала від домашнього насильства та/або насильства за ознаками статі до центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18. У постанові від 22 лютого 2023 року по справі № 531/352/22 Верховний Суд дійшов наступних висновків: « 60. Відповідно до преамбули Закону про запобігання домашньому насильству його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону). Обмежувальний припис, передбачений КПК України є інструментом додаткового захисту постраждалого учасника кримінального провадження, завдання якого відповідно до статті 2 КПК України є значно ширшими, а кінцева мета - не тимчасовий захід перестороги, а вирішення питання відповідальності винної особи. Тобто в межах кримінального провадження обмежувальний припис визначений лише як супутній інструмент захисту права - кінцевим завданням судового процесу, в межах якого він може бути застосований, є покарання винної особи. Метою ж реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19. 61. У зв`язку з цим застосування такого інструмента як обмежувальний припис у цивільному процесі не вирішує завдання кримінального процесу, пов`язаного із покаранням кривдника. Разом з тим, застосування обмежувального припису як відповідного інструмента в межах кримінального провадження здатне виконати роль, відведену йому Законом про запобігання домашньому насильству. Тому у разі застосування цього інструмента в межах кримінального провадження відсутня необхідність для його застосування в межах цивільного провадження. Водночас стаття 194 КПК України та стаття 91-1 КК України не виключають за своїм змістом застосування частини восьмої статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству, тому застосування інституту обмежуючого припису не може бути обмежене межами кримінального провадження, КК України та КПК України. Тобто, постраждала особа може ініціювати застосування цього інструмента в одній з юрисдикцій на свій власний розсуд. Якщо обмежувальний припис не застосований в межах кримінального провадження, то він може бути застосований в межах ЦПК України як тимчасовий захід, який виконує захисну та запобіжну функцію. Доказування в обох випадках має відбуватись відповідно до вимог профільного процесуального кодексу. 62. Отже, відповідний обмежуючий припис на підставі ЦПК України та на підставі КПК України може застосовуватись окремо та самостійно, однак паралельне їх застосування не можна вважати процесуально обґрунтованим (необхідно уникати збігу змістів застосованих обмежуючих приписів у двох юрисдикціях). Саме задля усунення паралельного застосування обмежувального припису Верховний Суд вказував у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 на необхідність досліджувати судами за наявності відкритого кримінального провадження з приводу злочину, пов`язаного із домашнім насильством, факт застосування статті 194 КПК України та статті 91 КК України при вирішенні питання застосування статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству. 63. Однак, враховуючи зазначене та в силу особливостей, передбачених частинами першою та другою статті 17 КПК України, кримінальний процес має певну відмінність у меті та предметі доказування у порівнянні з цивільним процесом, зокрема, в контексті застосування обмежувального припису. У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення. Метою та предметом доказування у кримінальній справі щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, є доведення факту вчинення цього злочину та встановлення поза розумним сумнівом вини кривдника у ньому (складу злочину), оскільки основною метою охорона прав і свобод постраждалої особи від злочину та запобігання злочину через покарання кривдника, а не тимчасовий захист постраждалої особи від ймовірного повторення домашнього насильства. Тому обставини, встановлені в межах цивільного процесу, та сам факт застосування обмежуючого припису згідно із процедурою ЦПК України не можуть мати вирішального значення для відповідного кримінального провадження. 64. Разом з тим, обставини, встановлені у межах кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, які мають значення для вирішення питання про застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу, якщо це питання не вирішене у межах відповідного кримінального процесу, можуть бути враховані цивільним судом відповідно до умов ЦПК України. 65. Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису (що було зроблено у справі № 753/23624/18 відповідно до постанови від 27 листопада 2019 року). Саме це мав на увазі Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19. 66. У зазначених справах суди встановлювали конкретні обставини справ та досліджували конкретні докази, надаючи їм оцінку. Вказані результати досудового розслідування у кримінальному провадженні або безпосереднього розгляду кримінальної справи судом, чи їх відсутність розглядались як додатковий аргумент обґрунтування їх висновків щодо наявності чи відсутності підстав для застосування обмежуючого припису. 67. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій не встановили обставини справи, які б підтверджували повідомлення заінтересованій особі підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту, наявність вироку суду з цього питання у кримінальному провадженні. 68. Апеляційний суд, посилаючись на відсутність результатів досудового розслідування щодо звернень заявниці з приводу вчинення домашнього насильства або обвинувального вироку у відповідному кримінальному провадженні, як критерій необґрунтованості висновків суду першої інстанції, фактично звів свою аргументацію до того, що це є основними критеріями визначення обґрунтованості застосування обмежувального припису, оскільки інших аргументів (крім додаткового зауваження про право власності заінтересованої особи на його квартиру) щодо помилок суду першої інстанції в оцінці доказів та встановлених обставин справи не вказав. Як вже було зазначено - це є помилкове тлумачення правових висновків Верховного Суду. 69. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування обмежувального припису як тимчасового заходу на підставі встановлених обставин справи та наявних доказів. Результати досудового розслідування у кримінальному провадженні, відкритому з приводу дій заінтересованої особи або вирок цій особі у відповідній кримінальній справі є додатковими критеріями оцінки, але не виключними. 70. Також Верховний Суд вважає необхідним звернути увагу на свій правовий висновок, викладений у його постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, щодо необхідності оцінки судом пропорційності втручання у права та свободи особи при застосуванні обмежувального припису. 71. Відповідно до практики ЄСПЛ будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, зокрема, заходи втручання мають бути передбачені національним законодавством (дивитись, наприклад, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» («Shchokin v. Ukraine», заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.п. 50-51). При цьому таке втручання має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (дивитись, наприклад, рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04, п. 39). 72. Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. Тому висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування обмежувального припису, за яким звернулась заявниця, не суперечить вимогам закону в цьому аспекті. 73. У цій справі суд апеляційної інстанції не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції безпідставно проігнорував той факт, що життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці як найвища соціальна цінність переважають над правом заінтересованої особи на її житло, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису. Отже, відмова у задоволенні заяви про застосування обмежувального припису на тій підставі, що такий припис обмежить (тимчасово) право приватної власності особи на житло, в цьому випадку є безпідставним.» Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Згідно з ст. 350-7 ЦПК України, за заявою осіб, визначених статтею 350-2 ЦПК України, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду, згідно з частиною другою статті 350-6 ЦПК України. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2024 року у справі № 755/7127/24 заяву [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису - задоволено частково. Видано обмежувальний припис у вигляді заходів обмеження прав [PERSON] ( [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ), поклавши на нього на строк 6 (шість) місяців наступні обмеження його прав, а саме: - заборонити [PERSON] , [INFO] , перебувати у місці фактичного проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань 100 (сто) метрів до місця проживання постраждалої особи [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Дане рішення набрало законної сили 30.05.2024 року. Обмежувальний припис завершив свою дію 30.11.2024 року. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність достатніх доказів на підтвердження підстав для продовження дії обмежувального припису, встановленого рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2024 року у справі № 755/7127/24, оскільки заявником [PERSON] надано достатньо доказів на підтвердження того, що в разі не позбавлення [PERSON] права знаходитись в належній заявнику кватирі, існує реальна загроза психічному та фізичному здоров`ю заявника та її неповнолітнім дітям, а також вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків, заявник та її неповнолітні діти дійсно є постраждалими особами від домашнього насильства, а їх кривдником є заінтересована особа [PERSON] , який неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно заявника та після ухваленого судом рішення про видачу обмежувального припису належних висновків для себе не зробив, та застосування заявлених обмежень є виправданим. При цьому судом ураховано, що заінтересована особа [PERSON] має інше зареєстроване місце проживання, а саме: за адресою: [ADDRESS] , тому застосовані судом обмеження не впливають на право особи на житло. Відповідно до частини першої статті 350-6 статті 350-4 Цивільного процесуального кодексу України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З огляду на вищевикладене, заява [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] , про продовження дії обмежувального припису, є обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 350-7 Цивільного процесуального кодексу України, за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу.

Outcome: partial