Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

У липні 2024 року позивач в порядку цивільного судочинства за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд: визнати припиненим зобов`язання [PERSON] за договором, укладеним з акціонерним товариство «Універсал Банк» у формі Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг від 24.02.2018 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.02.2018 року позивач звернувся до АТ «Універсал Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 24.02.2018 року, таким чином став споживачем банківських послуг, які надає банк під брендом «Monobank». Вважаючи наявність порушення зобов`язань та заборгованості по зазначені анкеті заяві, у лютому 2022 року АТ «Універсал Банк» звернулося до Кременецького районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 22 303,99 грн за кредитним договором від 24.02.2018 року, а також про стягнення судових витрат у справі в розмірі 2 481,00 грн. Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 року по справі № 601/296/22 позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Монобанк» від 24 лютого 2018 року в розмірі 21706 грн 75 копійок та 2414 грн 51 копійку сплаченого судового збору. Не погодившись з даним рішенням, [PERSON] звернувся до Тернопільського апеляційного суду. Постановою від 25 жовтня 2022 року Тернопільського апеляційного суду по справі № 601/296/22, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 року скасовано, постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Даним рішенням було встановлено, що заборгованість за кредитним договором б/н, укладеним між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] від 24.02.2018 року, згідно з якого [PERSON] було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт у сумі 15 000 грн., відсутня. Постанова набрала законної сили 25 жовтня 2022 року та є обов`язковою для виконання. Проте, у жовтні 2023 року від АТ «Універсал Банк» почали надходити повідомлення про необхідність сплати заборгованості. Згідно отриманого звіту з Українського бюро кредитних історій, у [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) наявні фінансові зобов`язання перед АТ «Універсал Банк» та поточна заборгованість складає 26 262,11 грн, з січня 2022 року жодних нарахувань не здійснено відповідачем. Позивач 17.10.2023 року направив на адресу АТ «Універсал Банк» вимогу про приведення у відповідність інформації, де повідомив про відсутність фінансових зобов`язань та необхідність приведення інформації у відповідність, проте листом № 49964 від 24.10.2023 року АТ «Універсал Банк» повідомив, що рішенням суду Договір про надання банківських послуг Monobank від 24.02.2018 року між [PERSON] та АТ "Універсал Банк" не визнаний недійсним та відсутнє зобов`язання Банку про анулювання (прощення) іншої частини заборгованості. Тому Банк зобов`язаний відображати заборгованість [PERSON] котра нарахована відповідно до укладеного Договору про надання банківських послуг Monobank від 24.02.2018 року у повній мірі. Позивач вважає дії АТ «Універсал Банк» такими, що суперечать чинному законодавству, а свої зобов`язання за договором б/н, укладеним між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] від 24.02.2018 року - виконаними. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду головуючому судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.07.2024 року відкрито провадження у справі та визначено, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 22.08.2024 року за допомогою системи «Електронний суд» до суду надійшов відзив АТ «Універсал Банк» на позовну заявув порядку ст. 178 ЦПК України, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування поданого відзиву зазначає, що 24.02.2018 року Позивачем та Банком був укладений Договір про надання банківських послуг «Monobank», а відтак кожна із його сторін взяли на себе всі обов`язки та права передбачені всіма частинами Договору, в тому числі і Умовами. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25.10.2022 по справі № 601/296/22, не зобов`язано Банк списати заборгованість [PERSON] , а відтак, кредитні кошти видані банком відповідно до Умов і Правил кредитного договору мають бути повернуті [PERSON] . Заборгованість за договором № б/н від 24.02.2018р. укладеного між Універсал Банк та клієнтом - [PERSON] станом на 19.08.2024р. складає - 26 262,11 грн. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, подання [PERSON] позовної заяви у даній справі до АТ «Універсал Банк» є спробою уникнення позивачем своїх кредитних зобов`язань перед Банком за Договором. 22.08.2024 року за допомогою системи «Електронний суд» позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав, що банком відзив подано за межами процесуального строку, а відтак він не може бути прийнятий судом. Зазначає, що постанова Тернопільського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року по справі № 601/296/22 має преюдиційне значення для даної справи, оскільки в ній досліджувалася наявність/відсутність заборгованості [PERSON] перед АТ «Універсал банк» за анкетою-заявою до договору про надання банківських послуг від 24.02.2018 року, і преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового рішення, що набрало законної сили. Таким чином, відсутність заборгованості за анкетою-заявою до договору про надання банківських послуг від 24.02.2018 року, не доказуються при розгляді цієї справи. Відзив на позовну заяву АТ «Універсал банк» фактично містить незгоду з прийнятим судовим рішенням Тернопільського апеляційного суду по справі № 601/296/22. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 24.02.2018 року [PERSON] звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг. Таким чином, 24.02.2018 між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено Договір, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у гривні у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 15000 грн, з можливістю його коригування, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Посилаючись на неналежне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з метою стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором. Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 року по справі № 601/296/22 позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Монобанк» від 24 лютого 2018 року в розмірі 21706 грн 75 коп. та 2414 грн 51 коп. сплаченого судового збору. Не погодившись з даним рішенням, [PERSON] звернувся до Тернопільського апеляційного суду. Постановою від 25 жовтня 2022 року Тернопільського апеляційного суду по справі № 601/296/22, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 року скасовано, постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Зі змісту позову вбачається, що [PERSON] у жовтні 2023 року від АТ «Універсал Банк» почали надходити повідомлення про необхідність сплати заборгованості. 17.10.2023 року позивач направив на адресу АТ «Універсал Банк» вимогу про приведення у відповідність інформації, де повідомив про відсутність фінансових зобов`язань та необхідність приведення інформації у відповідність, проте листом № 49964 від 24.10.2023 року АТ «Універсал Банк» повідомив, що рішенням суду Договір про надання банківських послуг Monobank від 24.02.2018 року між [PERSON] та АТ "Універсал Банк" не визнаний недійсним та відсутнє зобов`язання Банку про анулювання (прощення) іншої частини заборгованості. Позивач вважає свої зобов`язання за договором б/н, укладеним між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] від 24.02.2018 року виконаними. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] обрав спосіб захисту шляхом визнання кредитного договору між ним та банком припиненим. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункти 58, 59) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що приписами, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідносин, може відбуватися шляхом розірвання договору. На підставі наведеного Велика Палата Верховного Суду вказала, що позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав. Водночас, у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Така правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56). У пункті 57 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для боржника ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то боржник має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив, і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Зазначені висновки застосовані також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20), постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 482/2211/20 (провадження № 61-20622св21), від 01 лютого 2023 рокуу справі № 520/2160/16-ц (провадження № 61-7593св21). Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22 червня 2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155). Підсумовуючи вищевказане, суд вважає за доцільне у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, з підстав обрання останнім неналежного способу захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, суд залишає судові витрати за позивачем.

Outcome: dismissed