Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, яка обґрунтовується тим, що виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. від 29.01.2020, зареєстрованого в реєстрі за №8233 звернено стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» у розмірі 14\~996,44 грн. У зв`язку з тим, що виконавчий напис вчинений з порушенням вимог законодавства щодо переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, встановлення безспірності заборгованості для вчинення виконавчого напису, яке призвело до незаконного відкриття виконавчого провадження та примусового стягнення суми заборгованості. Просив визнати вищезазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, стягнути судові витрати. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, попередньо представник надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити за наявними у матеріалах справи доказами. Відповідач,\~будучи належним\~чином повідомленим\~про дату\~та час\~судового розгляду\~справи,\~у судове\~засідання не\~з`явився.\~До початку розгляду справи по суті надав до суду заяву про визнання позовних вимог. Просив стягнути з відповідача 50 % суми понесених позивачем судових витрат, у зв`язку із визнанням позову. Щодо витрат на професійну правничу допомогу заперечував, посилаючись на те, що справа є незначної складності, а тому витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн. не відповідають принципу співмірності та розумності, у зв`язку з чим просив зменшити до 3 000 грн. Треті особи - Полтавський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М., повідомлялися про час та дату судового засідання, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановлено, що виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем від 29.01.2020, зареєстрованого в реєстрі за №8233, звернено стягнення з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №20182407-1/2 від 24.07.2018, якому в свою чергу Акціонерним товариством «Укрсиббанк» на підставі договору факторингу №24 від 27.08.2015 відступлено право вимоги за картковим рахунком № [NUMBER] від 12.11.2013, укладеного між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та [PERSON] ; стягнення заборгованості проводиться за період з 26.08.2015 по 20.01.2020 включно, у розмірі 8\~979,12 грн заборгованість за тілом кредиту; 5867,32 грн заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією; 150,00 грн плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 14\~996,44 грн (а.с.13). Відповідно до постанови старшого державного виконавця Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Троян І.В. від 12.08.2021 відкрито виконавче провадження №66466466 на підставі вищезазначеного виконавчого напису (а.с.12). Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст.\~87\~Закону України\~"Про\~нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88\~Закону України\~«Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону\~нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. Відповідно до пунктів 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Таким чином, станом на час вчинення спірного виконавчого напису нотаріусом, редакція постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Встановлено, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 29.01.2020, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14. У даному випадку позивач оскаржує правомірність вчинення виконавчого напису нотаріусом з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, а також посилається на необхідність зясувати обставини щодо існування заборгованості на момент вчиненя виконавчого напису, її розміру та відсутність підстав вважати заборгованість безспірною. З виконавчого напису не вбачається, що його вчинено на нотаріально посвідченому договорі. Натомість зазначається про пропозицію стягнення боргу з [PERSON] за невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» як преуступлене право вимоги за картковим рахунком № [NUMBER] від 12.11.2013, укладеного між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та [PERSON] . З наданих суду документів неможливо встановити чи дійсно існувала заборгованість, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, оскільки доказів існування заборгованості у розмірі визначеному у виконавчому написі суду не надано. Доказів наявності \~невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису, суду не надано. В Єдиному державному реєстрі судових рішень така інформація відсутня. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ході судового розгляду відповідачем не надано суду доказів того, що спірний кредитний договір дійсно був нотаріально посвідчений, доказів надання приватному нотаріусу усіх документів, передбачених чинним законодавством для видачі виконавчого напису, в тому числі таких документів, що об`єктивно підтверджують розмір заборгованості позивача. Натомість, надано заяву про визнання позову. Оскільки, на ухвали суду, з боку відповідача, третіх осіб та Київського державного нотаріального архіву оригінал, або належним чином засвідчені копії кредитного договору на підставі якого було вчинено оскаржуваний виконавчий напис, не надано, суд розглядає справу за наявними матеріалами справи. З наданої суду копії виконавчого напису не вбачається, що його вчинено на нотаріально посвідченому кредитному догворі. Натомість, зазначено, що право вимоги до боржника винкло за картковим рахунокм від 12.11.2013 року. Докази існування безспірної заборгованості у визначеному розмірі станом на 20.01.2023 рок, тобто на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису та того, що з дня виникнення права вимоги до боржника до вчинення виконавчого напису минуло не більше трьох років - відсутні. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України визнання позову не суперечить закону, не порушує права свободи та інтереси інших осіб та наявні законні підстави для задоволення позову в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що 27.06.2024 між адвокатом Крициною Ю.О. та [PERSON] укладений договір про надання правничої допомоги. Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робі від 17.07.2024 адвокатом надано клієнту наступну правничу допомогу, а саме: укладення договору з клієнтом, ознайомлення з документами, надання консультації 500 грн; моніторинг законодавства та судової практики щодо спірного питання 500 грн; підготовка та подання до суду позовної заяви, клопотання про стягнення судових витрат 2\~000 грн; підготовка заяви про забезпечення позову 1000 грн. Адвокатом прийнято від клієнта гонорар за договором про надання правової допомоги за всю фактично виконану роботу за договором в розмірі 4000 грн. Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження розміру судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Необхідно зауважити, що ч. 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги від 27.06.2024, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи. Так, актом приймання-передачі виконаних робі від 17.07.2024 встановлено, що правнича допомога адвоката полягала в ознайомленні з документами, наданні консультації, моніторингу законодавства та судової практики щодо спірного питання, підготовці та поданні до суду позовної заяви, клопотання про стягнення судових витрат, підготовці заяви про забезпечення позову. Також суд враховує малозначність справи, її типовий характер та розгляд у спрощеному позовному провадженні з викликом осіб, які у судове засідання не з`явилися та надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, а також визнання позову відповідачем. За таких обставин, з огляду на принцип співмірності та розумності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача до 3000 грн. Питання щодо розподілу судового збору суд вирішує відповідно до вимог статті 142 ЦПК України. Приписами ч.1 ст.142 ЦПК України передбачено, що зокрема у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, а позивачем відповідно до квитанції №0.0.3730968320.1 від 27.06.2024 при зверненні до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн. (квитанція №0.0.3730965818 від 27.06.2024), тому суд вважає за можливе повернути позивачу 50 відсотків сплаченого судового збору в загальному розмірі 908,40 грн. з державного бюджету. Оскільки позивачу буде компенсовано 50 відсотків сплаченого ним судового збору за рахунок держави, тому відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на його користь понесені судові витрати у виді судового збору в загальному розмірі 908,40 грн.

Outcome: approved