Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди заподіяної злочином. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що вироком Деснянського районного суду м.Києва від 01.08.2023 року відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі , на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробувальним строком два роки. Вирок суду набрав законної сили. У кримінальному провадженні потерпілою від злочинних дій [PERSON] було визнано позивачку. Цивільний позов в кримінальному провадженні не подавався. Внаслідок злочинних дій [PERSON] які спричинили смерть сина позивачки їй були заподіяні матеріальні та моральні збитки. Вказує, що вчиненим кримінальним правопорушенням йому було спричинено матеріальну шкоду на суму 14 402.70 коп. та завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, оскільки вона втратила свого сина у розмірі 700.000.00 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 14 402,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 700 000.00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.09.2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 28.10.2024 року яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. Позивачка в судовому засідання пояснила, що відповідач відшкодував їй 50 000 грн. в рахунок матеріальної шкоди, щодо моральної шкоди, то під час того як відповідач перебував під слідством та судом, то обіцяв їй сплатити ще 50 000 грн. в рахунок її моральних страждань, але це так і залишилося обіцянками. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав вимоги про стягнення з нього матеріальних збитків, пояснив, що 21.07.2022 року він компенсував позивачці матеріальну шкоду у розмірі 50 000 грн. Щодо моральних страждань позивачки, то визнає, що своїми діями спричинив їй таку шкоду, проте з сумою моральних збитків категорично не погоджується, просив визначити такий розмір на розсуд суду. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши сторону позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 01.08.2023 року відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробувальним строком два роки. Вирок суду набрав законної сили. У кримінальному провадженні потерпілою від злочинних дій відповідача було визнано позивачку у справі. Цивільний позов в кримінальному провадженні не подавався. Як убачається з Вироку суду, [PERSON] умисно завдав сину позивачки [PERSON] тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння черепу, що призвело до смерті потерпілого, яка настала [INFO] . Позивачка надала суду договори-замовлення на організацію та проведення поховання від 13.05.2022 року на суму 7 427.00 грн. та на суму 1975.70 грн. (загальна сума складає 9 402 грн. 07 коп.) в наслідок чого понесла матеріальні збитки. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні кримінального проступку є встановленою та не підлягає доведенню, оскільки у суду відсутні сумніви щодо достовірності зазначених обставин та дій встановлених у Вироку Деснянського районного суду м.Києва від 01.08.2023 року. Загальні положення відшкодування шкоди визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. В силу положень ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Враховуючи викладене вище, суд відмовляє у вимозі позивачки щодо стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки як було встановлено в судовому засіданні відповідач 21.07.2022 року компенсував позивачці матеріальні збитки у розмірі 50 000 грн., тоді як позивачка надала суду докази, що нею було витрачено згідно договорів-замовлень на організацію та проведення поховання від 13.05.2022 року - 7 427.00 грн. та 1975.70 грн. (загальна сума складає 9 402 грн. 07 коп.). Позивачка в судовому засіданні не заперечувала отримання нею від відповідача в рахунок матеріальних збитків 50 000 грн. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов до такого. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Отже моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей). Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Отже в судовому засіданні є доведеним той факт, що позивачці були спричинені моральні страждання діями відповідача, які призвели до погіршення її здоров`я,втрати душевного спокою, а тому, враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнала позивачка, суд вважає, що сума у розмірі 250 000.00 грн є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Приймаючи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 250 000.00 грн, оскільки вважає, що відповідач повинен відшкодувати таку шкоду, як особа яка завдала її позивачці.

Outcome: partial