Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

24 жовтня 2024 року представник позивачки звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 квітня 2012 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. Неповнолітніх дітей у сторін не має. Вказав, що на початку сімейного життя шлюбні відносини позивача та відповідача складалися добре, однак на даний момент подружжя разом не проживають, шлюбні відносини між сторонами припинилися. Вони перестали розуміти та любити один одного, проживати однією сім`єю, вести домашнє господарство, а також у них з`явились розбіжності в поглядах на сімейне життя, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та ведення спільного побуту. Всі зусилля щодо знаходження компромісу між сторонами не дали жодних результатів, тому позивач вважає, що наразі немає можливості збереження сім`ї. На підставі викладеного, представник позивачки просив суд шлюб укладений між позивачем та відповідачем, зареєстрований 20 квітня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Глобинського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 19 розірвати. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, в заяві адресованій суду представник позивача просив розгляд справи проводити за їх відсутності. Позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, вказав, що позов в частині розірвання шлюбу визнає та заперечує в повному обсязі щодо стягнення з нього судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити\~ клопотання\~ про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено, що 20 квітня 2012 року [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Глобине Полтавської області та [PERSON] , [INFO] , уродженка села Усть-Озерне, Борзинського району Читинської області, уклали шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Глобинського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 19, що підтверджується актовим записом про шлюб із застосунку Дія серія І-КЕ 094359 (а.с. 5). Крім того, судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, подружнє життя не склалося. Спільного домашнього господарства сторони не ведуть, сімейних стосунків не підтримують. Згідно ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а тому, збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе, вжиття судом заходів щодо примирення буде суперечити інтересам подружжя та моральним засадам суспільства. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач заперечень проти розірвання шлюбу не надав, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 16\~жовтня 2024\~року між\~адвокатом Герасимчук\~О.О. та [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги. Відповідно до п.3.1 Договору клієнт сплачує адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі 5000 грн за розгляд справи в суді першої інстанції. У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зроблено висновки про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Верховний Суд, аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану стороні під час розгляду справи у суді першої інстанції, врахував, що адвокат є кваліфікованим юристом з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною. Аналізуючи надані суду докази, а саме договір про надання правової допомоги, ордер на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, суд зауважує, що в них не розмежовано вартість послуг за складання позовної заяви, інших процесуальних документів, участі в судовому засіданні, що унеможливлює встановлення судом вартості послуг адвоката за окремі види послуг, проте вбачається що загальну вартість послуг (гонорар) адвокат оцінює в 5000,00 грн. Вказаний розмір суд вважає занадто завищеним, виходячи з критерію розумності та враховуючи конкретні обставини справи, зокрема: справа розглянута в одному судовому засіданні, адвокатом підготовлено незначну кількість процесуальних документів, позов задоволено. Відтак, загальна вартість виконаних адвокатом в суді першої інстанції робіт (наданих послуг), які є реальними та необхідними становить 1000,00 грн. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1000,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач позовні вимоги, які оплачені позивачем судовим збором при зверненні з позовом до суду, до початку розгляду справи по суті визнав, то відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого нею при поданні позову згідно платіжної інструкції 0.0.3963500008.1 від 23 жовтня 2024 у розмірі 484,48 грн (968 грн 96 коп/100 х 50 = 484 грн 48 коп). Крім того, у зв`язку з задоволенням позову, з відповідача на користь позивачки згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути 484 грн 48 коп на відшкодування понесених нею судових витрат.

Outcome: approved