Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

16 жовтня 2023 року позивачка [PERSON] в особі представника адвоката Ускової І.І. звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що в належній позивачці квартирі зареєстровані, однак не проживають понад 6 років з вересня 2017 року її донька [PERSON] , та діти останньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою судді від 08 листопада 2023 року, після усунення недоліків згідно ухвали від 20 жовтня 2023 року, позов прийнято до розгляду, у справі відкрите спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи по суті з повідомленням (викликом) сторін. 02 січня 2024 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та законний представник неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подали письмові заперечення проти позову, в яких вважали, що фактичні обставин справи не відповідають викладеним позивачем обставинам, оскільки діти ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), продовжували користуватись квартирою з вересня 2017 року по лютий 2023 року. В лютому 2023 року позивачка забрала у дітей комплекти ключів від квартири, та виїхала, чим перешкоджає користуватись квартирою. З лютого по грудень 2023 року діти намагались вирішити з [PERSON] питання доступу до квартири, проте так і не отримали доступу. Просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 17 січня 2024 року [PERSON] , як законний представник [PERSON] і [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] , [PERSON] до квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що з вересня 2017 року по лютий 2023 року діти користувались квартирою, а в лютому 2023 року позивачка забрала у дітей комплекти ключів від квартири. З того часу діти квартирою не користувались, хоча намагались вирішити з власницею питання доступу до квартири, а також намагались проникнути до квартири в присутності поліції і адвоката за допомогою одного комплекту дублікатів, що у них залишився, проте спроба не вдалась, оскільки замки була замінені. У зв`язку з позбавленням права користування квартирою, діти не мали можливості відвідувати школу, додаткові корекційні зайняття, гуртки і інші заходи. Після закінчення зайнять діти змушені чекати батька просто неба по 3-4 години, для поїздки до місця постійного проживання. Крім того мати дітей [PERSON] не сплачує аліменти на їх утримання понад 2 роки. 17 січня 2024 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та законний представник неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] [PERSON] також подали відзив на первісний позов, в якому просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на аналогічні, зазначеним у зустрічному позову аргументи. 18 січня 2024 року позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, але за участі її представника адвоката Ускової І.І. Ухвалою судді від 22 січня 2024 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом. Справу ухвалено розглянути за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 22 лютого 2024 року представник позивача адвокат Ускова І.І. подала письмові заперечення (по суті відзив, пропуск на подачу якого було пропущено), в яких просила відмовити в повному обсязі у задоволенні зустрічної позовної заяви. Викладені в зустрічному позові факти вважала недоведеними. Оскільки діти [PERSON] , [PERSON] мають постійне місце проживання, де мешкають з батьком [PERSON] та братом і сестрою [PERSON] і [PERSON] , у належній їм нерухомості, така обставина спростовує користування квартирою спірною квартирою. Вказувала на порушення прав власниці квартири, а також, що [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] Підтверджує надану відповідачами переписку, однак наполягає, що діти відвідували [PERSON] , а не користувались квартирою. Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року частково задоволено клопотання представника позивача адвоката Ускової І.І. про витребування доказів. Долучено до матеріалів справи, повний текст з Єдиного державного реєстру судових рішень у справах ЄУН №337/1206/19; ЄУН №337/464/18; ЄУН №317/817/22. Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року за клопотанням представника позивача [PERSON] , до участі у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, залучено в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів 1.Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, 2. Орган опіки та піклування Територіальної громади в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. 11 березня 2024 року представника позивача адвоката Ускової І.І. подала клопотання про виклик свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 13 червня 2024 року за клопотанням представника позивача [PERSON] , до участі у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, Орган опіки та піклування Територіальної громади в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів Службу у справах дітей Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Ухвалою суду від 20 червня 2022 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання викликано свідка зі сторони позивача [PERSON] . В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Ускова І.І. наполягала на задоволенні первісного позову і відмові в задоволенні зустрічного за викладених в її письмових запереченнях підстав. Також пояснювала, що позивачка їй розповіла, що ключи від квартири у дітей не забирала, і замки вхідних дверей не змінювала. Діти дійсно проживали в квартирі, але невеликий час дуже давно. Потім відповідач придбав нерухоме майно по [ADDRESS] , де вони всі і мешкають. Надані фотографії дійсно мали місце, але коли онуки з батьками приїжджали до бабусі на дні народження, а також коли діти заходили до квартири, щоб дочекатися батька, тобто приходили в гості. В квартирі діти тривалий час не проживають. Законний представник неповнолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] пояснив, що з травня 2004 року по серпень 2005 року він та діти були зареєстровані і проживали в квартирі. Посилався на користування дітьми квартирою, і перешкоди у користуванні впродовж 2023 року. Наполягав, що для дітей потрібно не проживання в квартирі, а саме користування, протягом часу між закінченням зайнять і часом, коли можливо їх відвезти до місця проживання. Діти навчаються у школі № [NUMBER] , що знаходиться в 10 хвилинах пішки від місця реєстрації. Змінювати місце навчання дітей не хоче, оскільки там навчання якісніше, що більш корисно для дітей. Сам користуватись квартирою не прагне. Просив відмовити в задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний. Відповідач [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що квартирою вони користувались майже щоденно, десь до шостої години вечора, а за тиждень до виїзду [PERSON] сказала віддати ключі, та змінила замок. Там вони не лише сиділи, а й допомагали бабусі. Посилався на бажання та необхідність користування квартирою, і перешкоди у користуванні лише з 2023 року. Відповідачка [PERSON] наполягала на поясненнях брата і батька. Пояснила, що разом із братом [PERSON] буде наглядати за молодшими братами [PERSON] і [PERSON] під час користування ними квартирою при задоволенні зустрічного позову. Представник третьої особи [PERSON] наполягала на ухваленні рішення в інтересах неповнолітніх дітей. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є головою правління ОСББ «Калина 54». Знає, що спірну квартиру придбали [PERSON] і її батьки. Діти приходили до квартири, кушали, а потім їх забирав батько. Пізніше [PERSON] поїхала кудись до доньки. Десь рік тому приїхав [PERSON] з адвокатом і поліцією, та хотіли потрапити в квартиру, однак не зламали двері і поїхали. Чи проживав в квартирі батько дітей не знає. Діти приходили після школи, [PERSON] їх кормила, і вони їхали у Нове Запоріжжя. В квартирі він бував, і бачив як діти обідали, робили шкільні домашні завдання. Може і ночували не знає. Останній раз десь за 2-3 місяці до виїзду [PERSON] . Відповідачка [PERSON] в квартирі проживала, а потім, років 6-7 тому, кудись виїхала. [PERSON] йому казала, що із зятем [PERSON] у неї погані відносини. При складанні актів від 29.09.2023 року він до квартири не заходив. Про те, щоб [PERSON] забирала ключі у дітей чи змінювала замки не знає. Заслухавши пояснення представників сторін, свідка дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу від 02 березня 2001 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . В квартирі зареєстровані окрім власниці [PERSON] , її донька [PERSON] та онуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] постійно, з 2012 року (а молодші діти з народження) проживають з батьком [PERSON] у домоволодінні на території Долинської сільської ради за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини сторонами не оспорюються. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Право на судовий захист передбачено ст. 55 Конституції України, частиною першою якої встановлюється, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. У ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (надалі за текстом ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Близькі за змістом положення містяться в частині першій статті 405 ЦК України. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ч.4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, оскільки вони набули право користування житловим приміщенням як члени сім`ї власника квартири, але на даний час проживають за іншою адресою. Факт свідомого не проживання в квартирі [PERSON] строком значно більше одного року у справі сторонами не оспорюється, та підтверджується, зокрема поясненнями свідка. Водночас, суду не було надано будь-яких доказів, що б підтверджували обставини, на які посилається позивач, а саме, відсутність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у зазначеній квартирі, період відсутності, причини відсутності. Акти про фактичне проживання осіб в квартирі від 29 вересня 2023 року, як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON] , були складені без відвідування приміщення квартири. Натомість свідок [PERSON] підтверджує користування дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартирою (часто бачив їх в квартирі) безпосередньо до виїзду [PERSON] що відбувся на початку 2023 року. Після цього відповідачами здійснювались активні дії для відновлення можливості користування квартирою, що підтверджується як з листування в системі миттєвого обміну повідомленнями, так і з телефонного звернення до поліції. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Докази, на які посилається позивач, на думку суду, підтверджують факт тривалого не проживання у спірній квартирі лише відповідачки [PERSON] . Натомість, інші відповідачі, в тому числі неповнолітні, постійно здійснювали користування квартирою, проживаючи разом з батьком за іншою адресою. Суд, відмовляючи в цій частині позовних вимог враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 09 вересня 2020 року № 755/16152/16-ц: «….Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За таких обставин, первісний позов слід задовольнити частково, лише щодо вимог до відповідачки [PERSON] . Щодо заявленого зустрічного позову, про вселення неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] до квартири [ADDRESS] , слід зазначити таке. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України), місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. За п.п.1-4 ст. 150 СК України Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані\~піклуватися про\~здоров`я дитини,\~її фізичний,\~духовний та\~моральний розвиток. Батьки\~зобов`язані забезпечити\~здобуття дитиною\~повної загальної\~середньої освіти,\~готувати її\~до самостійного\~життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Вселення неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] до квартири, де не проживають дорослі, якою не має право користування їх батько, та щодо матері яких прийнято рішення про позбавлення права користування майном, призведе до порушення прав дітей і неможливості догляду за ними батьків. Окрім того, таке користування може створити пряму небезпеку для самих дітей. Отже, в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: partial