Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі та земельної ділянки від 23.02.2017 року. На підставі вищевказаного договору, 23.02.2017 року приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності на вказані вище об`єкти нерухомості за нею. Ціна вказаного договору становила 680134,94 грн. Відповідно до умов договору продавець (Акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів») гарантував покупцю ( [PERSON] ) своє право власності на відчужуванні будівлю та земельну ділянку, а також відсутність щодо них зобов`язань та третіх осіб. Також, договором було передбачено, що усі витрати пов`язані із укладенням та нотаріальним посвідченням цього договору оплачує позивач. [PERSON] зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу, вказане нерухоме майно належало відповідачу шляхом набуття ним у власність предмета іпотеки. Попереднім власником майна був [PERSON] . Позивач вказує, що рішеннями Мостиського районного суду Львівської області, які набрали законної сили, було скасовано рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ Львів на вищезазначені земельну ділянку та нежитлову будівлю з припиненням права власності відповідача на них. Витребувано з її володіння на користь [PERSON] зазначене нерухоме майно. За результатами розгляду зазначеної справи вона понесла судові витрати зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу [PERSON] . Також зазначає, що у зв`язку із фактом постановлення вказаних рішень вона звернулась до відповідача із вимогою про повернення коштів, сплачених за договором купівлі-продажу та такі кошти були повернуті останнім добровільно. Додатково вказала, що на її переконання, сплачені нею за договором купівлі-продажу нерухомого майна кошти знаходились у відповідача (до моменту їх добровільного повернення) без достатньої правової підстави, а тому є безпідставно набутим майном. [PERSON] повідомляє, що з моменту укладення договору-купівлі продажу, вона не могла користуватись придбаним нерухомим майном, зокрема передати його в оренду, а тому понесла матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди. Крім того, оскільки її грошові кошти сплачені на виконання договору купівлі-продажу перебували у неправомірному користуванні відповідача, то на її думку, відповідач несе обов`язок по сплаті інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми за користування утримуваними грошовими коштами. Позивач зазначила, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, оскільки наслідки події, що сталася з нею ,потягли за собою нераціональне витрачання її життєвого часу, зокрема через участь у численних судових засіданнях по судових справах, обумовили необхідність залучання значних фізичних та матеріальних ресурсів. Хвилювання через вищезазначені обставини призвели до стресів, виникнення пригніченого стану, що відповідно негативно відобразилось на її житті, відносинах з сім`єю та оточуючими, були порушені її життєві плани, зокрема вона не могла здати в оренду чи іншим чином користуватися своїм майном протягом більш ніж 5 років. \~ \~ \~ \~З урахуванням вищевикладеного, з посиланням на норми Цивільного кодексу України, правові позиції Верховного суду, просила суд: -стягнути з Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» на свою користь 46 336,90 грн майнової шкоди, 596 216,04 грн інфляційних втрат, 121 727, 79 грн 3% річних, 577 607,53 грн упущеної вигоди та 50 000 грн моральної шкоди; -вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на свою користь судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу, інші витрати пов`язані із розглядом справи. Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 21.05.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Її розгляд вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.07.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позиція сторін по справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Подала до суду письмові пояснення, я яких зазначила, що на даний час укладений між сторонами договір купівлі-продажу продовжує діяти, його розірвання чи припинення сторонами не ініціювалося. Відповідно, застосування положень ЦК України щодо безпідставно набутого майна до діючих правовідносин є неможливим, оскільки зазначені норми законодавства застосовуються лише до позадоговірних зобов`язань. Вказала, що твердження позивача про те, що відповідач при укладенні договору купівлі-продажу не повідомив про обставини звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не відповідало вимогам законодавства, на її думку, є неаргументованими і спростовуються поданими позивачем додатками до позову. Ці подані позивачем докази підтверджують той факт, що банк діяв відкрито, добросовісно, нічого не приховував від покупця, і останній було достеменно відомо, що банк набув предмет продажу на підставі іпотечного застереження. Додатково зазначила, що банк набув право власності на майно 01.02.2017, в той час як попередній власник [PERSON] , оскаржив дії банку з приводу набуття права власності аж 18.01.2018р., тобто зі спливом значного строку. Звернула увагу на те, що і банк, і позивач, на момент укладення договору купівлі-продажу, не знали і не могли знати про те, що в майбутньому буде скасовано реєстрацію права власності за банком. Також вказала, що немає підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди, оскільки згідно положень ЦПК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Умовами договору було визначено, що витрати пов`язані з укладанням та нотаріальним посвідченням договору оплачує покупець. Такі нотаріальні послуги позивачу були надані. Також, відповідно до законодавства України збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі- продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі продажу є персональним податковим платежем покупця. А тому підстав для їх стягнення немає. Зазначила, шо вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат при розгляді справ у Мостиському районному суді Львівської області немає, оскільки зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Наголосила, що прямою вказівкою закону до застосування ч. 2 ст.625 ЦК України є наявність періоду, часових меж прострочення виконання зобов`язання, на який можна нараховувати інфляційні втрати і 3% річних. Натомість, позивач не аргументує і не наводить жодних дат виникнення обов`язку у банку повернути кошти за договором купівлі-продажу, не зазначає коли саме виникло прострочення зобов`язання, з якого часу порушено його права. При цьому банк, на вимогу позивача, практично одразу добровільно повернув сплачені нею на виконання умов договору купівлі-продажу кошти. Також повідомила, що твердження позивача про протиправну поведінку і вину банку є надуманими, оскільки остання сама стверджує, що вина в неможливості здачі об`єктів нерухомості в оренду лежить на [PERSON] , який вчиняв дії щодо захисту своїх прав в судовому порядку. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення нею збитків у вигляді упущеної вигоди. Вказала, що оскільки позивачем не доведено протиправність дій банку, то й підстав для стягнення моральної шкоди теж немає. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що між [PERSON] (покупець) та Акціонерним товариством Акціонерно-комерційний банк «Львів» (продавець) 23.02.2017 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Новосад О.П. та зареєстрований в реєстрі за №1149, відповідно до якого продавець передає у власність покупця нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (Чотири «б»), (надалі «Будівля») та земельну ділянку, площею 0,008 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (Чотири «Б»), (надалі «Земельна ділянка»), а покупець приймає у власність згадані будівлю та земельну ділянку та сплачує за них обговорену грошову суму відповідно до пункту 2.1. цього Договору. Пунктом 2.1 договору встановлено, що за погодженням сторін продаж вчинено за ціну 680 134,94 грн, а саме продаж будівлі вчинено за ціною 669 689,94 грн., продаж земельної ділянки вчинено за ціною 10 445,00 грн. Відповідно до п.2.2 договору розрахунок між сторонами було проведено до підписання договору купівлі-продажу шляхом перерахування покупцем (позивачем) вищевказаних коштів на рахунок продавця. \~ \~ \~ \~Пунктами 1.2, 1.3. договору визначено, що право власності продавця на будівлю та на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.02.2017 року, що підтверджується відповідними інформаційними довідками, виданими приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. Згідно п.3.2. договору продавець гарантує покупцю своє право власності на відчужуванні будівлю та земельну ділянку, а також відсутність щодо них зобов`язань та прав третіх осіб. Пунктом. 9.3. Договору купівлі-продажу передбачено, що усі витрати з пов`язані із укладенням та нотаріальним посвідченням цього договору оплачує покупець. На підставі вищевказаного договору, 23.02.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. проведено державну реєстрацію права власності на вказані вище нежитлову будівлю та земельну ділянку за позивачем [PERSON] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 81108692 від 23.02.2017 року та № 81111171 від 23.02.2017 року. Відповідно до довідки №02/05/2023 від 02.05.2023 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., позивач понесла витрати на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу в розмірі 6 855,00 грн. Згідно із квитанцією №0252310053 від 23.02.2017 року при укладенні договору купівлі-продажу позивач сплатила обов`язковий збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі-продажу, що становить 6 696, 90 грн, (квитанція №0252310053 від 23.02.2017). Судом також встановлено, що відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №79707326 від 06.02.2017 та №79709200 від 06.02.2017 року нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (Чотири «б»), (надалі «Будівля») та земельна ділянку, площею 0,008 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (Чотири «Б»), на момент укладення договору купівлі-продажу належала відповідачу на підставі набуття ним у власність предмета іпотеки. Відповідно інформації, яка міститься у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень до моменту реєстрації права власності вищевказаних об*єктів нерухомості за АТ АКБ «Львів», власником такого майна був [PERSON] , який в свою чергу виступив іпотекодавцем за договором іпотеки від 28.05.2014, укладеним між ним та АТ АКБ «Львів». Згідно протоколу засідання Правління ПАТ АКБ «Львів» №10/2017 від 24.01.2017 у зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань з повернення кредиту за кредитним договором було вирішено набути у власність предмет іпотеки з дня його державної реєстрації. 21.04.2021 рішенням Мостиського районного суду Львівської області у справі №448/51/18 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку «Львів», [PERSON] та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольги Петрівни було скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33732617 від 06.02.2017 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ Львів на земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для реконструкції котельні під магазин, кадастровий номер 4622410100:09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 339661646224, площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з припиненням права власності ПАТ АКБ Львів на дану земельну ділянку. Скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33732096 від 06.02.2017 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ Львів на нежитлову будівлю, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234756246224, загальною площею 198,2 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з припиненням права власності ПАТ АКБ Львів на дану нежитлову будівлю. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.04.2022 рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21.07.2021 у справі № 448/51/18 було залишено без змін. У подальшому рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.11.2022 у справі № 448/1054/21 було витребувано з володіння [PERSON] на користь [PERSON] майно, а саме, земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для реконструкції котельні під магазин, кадастровий номер 4622410100:09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 339661646224, загальною площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; нежитлову будівлю загальною площею 198,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234756246224, право власності на які зареєстровані за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 1149 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. Рішення набрало законної сили 20.12.2022. Вказаним рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 11 350 грн сплаченого судового збору. Відповідно до платіжної інструкції 0.0.2864841443.1 від 17.02.2023 року [PERSON] на виконання вищевказаного судового рішення сплатила на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 11350 грн. Додатковим рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28.11.2022 у справі №448/1054/21 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до платіжної інструкції 0.0.2864873600.1 від 17.02.2023 року [PERSON] сплатила на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. При примусовому стягненні судового збору у виконавчому провадженні ВП №70656515 по справі № 448/1054/21 [PERSON] було сплачено Мостиському ВДВС у Яворівському районі виконавчий збір та витрати виконавця у розмірі 1435, 00 грн, що підтверджується постановами державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 04.01.2023, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 04.01.2023, про закінчення виконавчого провадження 04.01.2023, квитанцією до платіжної інструкції 0.0.286856784.1 від 17.02.2023. Судом також встановлено, що згідно меморіального ордеру №1004126 від 29.12.2022 року Акціонерним товариством Акціонерно-комерційного банку «Львів» було повернуто [PERSON] , здійснену нею оплату за договором купівлі-продажу від 23.02.2017 року у розмірі 680 134,94 грн. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] 10.03.2017 року звернулась до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. із заявою, у якій просила передати гр. [PERSON] її письмову вимогу про надання доступу для користування та звільнення належної їй будівлі, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією такої заяви. Мотиви прийняття рішення судом. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з із частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 627 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а їх недодержання є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). За вимогами\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. \~ \~ \~ \~Отже для відшкодування шкоди за правилами\~статті 1166\~ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи, якою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. \~ \~ \~ \~Відповідно до роз*яснень, які містяться у пункті 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З рішення Мостиського районного суду Львівської області у справі №448/51/18 від 21.04.2021 року за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку «Львів», [PERSON] та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольги Петрівни про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що підставами для задоволення позову стало, зокрема те, що в порушення ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» матеріали реєстраційної справи не містять висновку про оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності; не містять будь-яких даних про існуючу заборгованість [PERSON] перед ПАТ АКБ «Львів» на день прийняття рішення про державну реєстрацію права власності (01.02.2017), що може бути підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки; в матеріалах реєстраційної справи наявний лист банку від 18.03.2016 про розмір заборгованості [PERSON] перед ПАТ АКБ «Львів», однак, такий розмір заборгованості розрахований станом лише на 18.03.2016, а не на 01.02.2017. Суд також вказав, що ПАТ АКБ Львів не надано належних доказів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, оскільки, як вважає суд, в матеріалах справи відсутні належні докази направлення вимоги про усунення порушення основного зобов`язання іпотекодавцю [PERSON] з описом вкладення. Порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку стало підставою для скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію за ПАТ АКБ «Львів» права власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного рішення, яке набрало законної сили, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем норм діючого законодавства, і як наслідок, понесення позивачем матеріальних витрат у зв*язку зі скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на об*єкт нерухомості. Відтак, сплачені грошові кошти на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного з АТ АКБ «Львів» та сплата обов`язкового збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі-продажу підлягають відшкодуванню на користь позивача. Крім того, суд враховує, що дії відповідача щодо добровільного повернення отриманих за договором купівлі-продажу коштів позивачу у повному обсязі, - свідчить про фактичне розірвання такого договору між сторонами, а тому відповідач, у відповідності до положень ст. 1166 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати позивачу понесені ним матеріальні збитки, пов`язані з укладанням вищезазначеного договору, внаслідок протиправних дій встановлений рішенням Мостиського районного суду Львівської області у справі №448/51/18 від 21.04.2021 року. Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених останньою в процесі розгляду цивільної справи № 448/1054/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів», про витребування майна з чужого володіння, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством. Розподіл судових витрат у цивільній справі має проводити суд, який ухвалює судове рішення у справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України. Судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові Великої Палата Верховного Суду у справі №242/4741/16-ц від 27.11.2019 року. Щодо посилань позивача на те, що отримані відповідачем кошти за договором купівлі-продажу, є безпідставно набутим майном. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Суд при прийнятті рішення враховує правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 18.06.2021 року у справі № 927/491/19, відповідно до якої майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою виникнення у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК. Системний аналіз положень статей 11, 177, 202, статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, можливість застосовувати ст.1212 ЦК виникає тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України. Оскільки між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу від 23.02.2017 року, то в цій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних. \~ \~ \~ \~За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого\~індексу інфляції за весь час прострочення, а також\~три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або\~законом\~(частина друга статті 625 ЦК України). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що такий проведений з 23.02.2017 року (дата укладення договору купівлі-продажу) до 29.12.2022 року (дата повернення відповідачем коштів, отриманих від позивача за вказаним договором). Прямою вказівкою закону до застосування ч. 2 ст.625 ЦК України є наявність періоду, часових меж прострочення виконання зобов`язання, на який можна нараховувати інфляцію і 3% річних. При цьому, суд зазначає, що кошти були отримані відповідачем на достатній правовій підставі (договір купівлі-продажу). Крім того, і банк, і позивач, на момент укладення договору купівлі-продажу, не знали і не могли знати про те, що в майбутньому буде скасовано реєстрацію права власності за банком. Як вбачається зі матеріалів справи, позивач звернулась до відповідача із вимогою про повернення кощтів за договором купівлі продажу 27.12.2022 року і вже 29.12.2022 року банк повернув позивачу зазначені кошти. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено аргументів за яке неправомірне виконання та яких саме зобов`язань підлягають нарахуванню інфляційні втрати та 3% річних, відповідно до положень ст. 625 ЦК України., як і не зазначено, яке саме зобов`язання порушив відповідач, у зв`язку із чим у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо упущеної вигоди Стаття 41 Конституції України визначає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як визначено в ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає. Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. Враховуючи припис частини четвертої статті 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував. Позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 червня 2019 року справа № 910/422/18. При зверненні до суду та обґрунтуванні розміру упущеної вигоди позивач посилалася на укладений між нею та ФОП [PERSON] договір оренди нежитлової будівлі. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим (позивачем) грошових сум (чи інших цінностей), якби відповідач, як сторона правочину, не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Крім того, при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права. Позивач, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки. Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню. В позовній заяві позивач зазначала, що неправомірні дії відповідача призвели до неможливості позивачем отримати дохід у вигляді орендних платежів. Також позивачем долучено копію договору оренди, укладеного між нею та ФОП [PERSON] від 06.03.2017 року. Відповідно до умов вказаного договору орендодавець ( [PERSON] ) зобов`язується передати, а орендар (ФОП [PERSON] ) прийняти в строкове, платне користування на умовах оренди нежитлову будівлю, загальною площею 198,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , надалі "Об`єкт оренди". Об`єкт оренди використовуватиметься орендарем для розміщення магазину з роздрібної торгівлі деталями та приладдями для автотранспортних засобів. Пунктами 2.1-2.4 договору передбачено, що передача об`єкта оренди від орендодавця до орендаря здійснюють після підписання цього договору. Орендодавець зобов`язується передати орендарю об`єкт оренди упродовж 5 (п`яти) днів з моменту підписання цього договору. При передачі об`єкта оренди сторонами складається двосторонній акт передачі приймання нежитлової будівлі В Акті передачі приймання вказується технічний стан об`єкта оренди на момент передачі його в оренду. Об`єкт оренди вважається переданим орендарю в користування з моменту підписання акту передачі приймання. Пунктом 3 договору визначено, що щомісячна орендна плата за погодженням сторін становить 42 гривні 24 коп. за 1 (один) кв. м. орендованої площі. Загальна щомісячна орендна плата за користування об`єктом оренди становить 8 371 гривень 12 коп. в місяць. Разом з тим, позивачем не долучено до позовної заяви Акту прийому-передачі, який є обов`язковою складовою даного правочину. \~ \~ \~ \~ З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження в діях відповідача складу правопорушення, що є необхідним при заявлення до стягнення упущеної вигоди, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо стягнення моральної шкоди Так відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Суд при прийнятті рішення враховує правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19), відповідно до якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди». Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність негативних змін у психічному стані особи, яких вона зазнала внаслідок завданих їй фізичних і душевних страждань. Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Така презумпція має визначатися лише законом і тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації такої шкоди. Участь позивача у численних судових засіданнях та негативні емоції з приводу цього, на можуть вважатися підставами для стягнення моральної шкоди. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що у діях відповідача немає всіх обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, що виключає можливість стягнення з останнього на користь позивача моральної шкоди. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Щодо судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача АТ АКБ «Львів» на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 147,40 грн. ( 13551,90 грн. (розмір задоволених позовних вимог) / 1391888.26 грн.(ціна позову) *15140 грн. (сплачений судовий збір) =147.40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial