Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду м. Одеси з зазначеною заявою, посилаючись на те, що вони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08 травня 1977 року Бахтинською сільською радою Муркуриловецького району Вінницької області, актовий запис №5. Від шлюбу у них є повнолітні діти. Зазначили, що вони є пенсіонерами, інвалідами 2 групи, хворіють та періодично проходять лікування. Вказували, що останнім часом, десь навесні 2024 року між ними стали виникати конфлікти, у зв`язку з чим сімейні відносини погіршувалися, між ними зникли відносини довіри та взаємоповаги, які врегулювати не виявилось можливим. Отже, з цього часу вони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть, оскільки проживають окремо. Причиною окремого проживання стали сварки між ними та неможливість проживати в одній квартирі. При цьому питання про розлучення залишається не вирішеним, кожний має житлові умови для окремого проживання. Дані обставини стали причиною того, що [PERSON] проживає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 21 вересня 2012 року. Разом з ним проживає донька [PERSON] та онука [PERSON] , [INFO] . [PERSON] проживає та зареєстрована разом з сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності останньому. Зазначили, що вони вважають за можливе зберегти шлюб та бажають встановити режим окремого проживання подружжя, щоб забезпечити правові наслідки окремого проживання під час шлюбу та недопущення майнових суперечок на майбутнє. Посилаючись на вищевказані обставини, заявники [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , просили суд встановити для них, як подружжя, які перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08 травня 1977 року Бахтинською сільською радою Муркуриловецького району Вінницької області, актовий запис №5, режим окремого проживання. Ухвалою суду від 08 листопада 2024 року було відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження, призначено судове засідання (а.с. 35). Заявники [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяви про підтримання вимог та просили суд слухати справу за їх відсутністю (а.с. 38, 39). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08 травня 1977 року Бахтинською сільською радою Муркуриловецького району Вінницької області, актовий запис №5, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7). Від шлюбу у заявників є повнолітні діти, донька [PERSON] та син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 8, 13). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є пенсіонерами, інвалідами 2 групи, що підтверджується пенсійними посвідченнями (а.с. 16, 17). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] належить на праві власності на підставі договору дарування від 21 вересня 2012 року квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію (а.с. 21). Встановлено, що [PERSON] проживає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] та онукою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується паспортом громадянина України та довідкою Департаменту надання адміністративних послуг №К5-173711-ф/л від 22 жовтня 2019 року та довідкою Департаменту надання адміністративних послуг про реєстрацію місця проживання особи від 03 вересня 2019 року (а.с. 16-17, 23, 24, 25). Заявниця [PERSON] проживає та зареєстрована разом з сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , яка належить останньому на праві власності на підставі договору дарування від 02 лютого 2023 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 02 лютого 2023 року та довідкою Департаменту надання адміністративних послуг про зареєстрованих у житловому приміщенні №К1-247631-ф/о (а.с. 27, 28). Статтею 56 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положення статті 120 Сімейного кодексу України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень ст.ст. 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Таким чином, з огляду на викладене та беручи до уваги те, що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час розгляду справи судом сторони не поновили спільного проживання, проживають за різними адресами і сімейні відносини подружжя фактично припинені, тому суд вбачає підстави для встановлення режиму окремого проживання для подружжя. Що стосується терміну встановлення режиму окремого проживання для подружжя, то Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. Встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Таким чином, заявники фактично значний час проживають окремо, та не ведуть спільне господарство, але разом з тим, вони не мають намірів розірвати шлюб, оскільки вважають такий крок передчасним та недоцільним. За таких обставин, суд вважає, що заява про встановлення режиму окремого проживання подружжя за заявою подружжя, підлягає задоволенню, оскільки вона не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судовий збір по справі складає 1211,20 грн., який не був сплачений заявниками при зверненні до суду, оскільки останні, як інваліди 2 групи звільнені від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 16, 17).

Outcome: approved