Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

07 серпня 2024 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У вказаній позовній заяві позивач просить суд розірвати шлюб між нею, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 16 лютого 2014 року виконкомом Дмитрашківської сільської ради Піщанського району Вінницької області, актовий запис № 02. Стягнути щомісячно з [PERSON] , [INFO] , на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , 2016 року народження, у розмірі 3\~000,00 гривень. Неповнолітнього сина, [PERSON] , 2016 року народження, залишити проживати зі нею. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 16 лютого 2014 року виконком Дмитрашківської сільської ради Піщанського району Вінницької області зареєстрував шлюб між нею, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 02. Зазначає, що від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , 2016 року народження. Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося тому що в них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. На підставі чого в сім`ї відбувалися систематичні сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Можливості зберегти сім`ю немає. Фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені з квітня 2024 року. З того часу спільне господарство не ведеться, спору про спільне майно немає. За таких обставин вважає, що подальше життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини. Також вказує, що вона категорично заперечує проти збереження шлюбу, та вважає, що примирення між нею та відповідачем неможливе. Строк для примирення просить не надавати. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Зазначає, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати свою дитину. Це, зокрема, виявилося у тому, що відповідач відмовляється добровільно надавати кошти на утримання дитини, а саме: на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів тощо. Дитина повністю знаходяться на моєму утриманні. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий рівень вона одна не зможу забезпечити, тому батько, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти у розмірі 3\~000,00 гривень щомісячно. Вказує, що відповідач інших осіб на утриманні не має, він працездатний, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, вважає, що він може сплачувати такий розмір аліментів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2024 року дану справу було передано для розгляду судді Гринишиній А.А. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, судом 07 серпня 2024 року, було здійснено запит до Студенянської сільської ради для отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , з метою визначення підсудності. 16 вересня 2024 року до суду надійшла відповідь з Студенянської сільської ради за №61 від 12 вересня 2024 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено провести у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено по цивільній справі судове засідання на 11 годину 00 хвилин 14 жовтня 2024 року, яке провести у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Піщанського районного суду Вінницької області, про що повідомити учасників справи 14 жовтня 2024 року вказану цивільну справу, з причини неявки відповідача, було відкладено до 10 години 30 хвилин 18 листопада 2024 року, та в подальшому до 09 години 00 хвилин 03 грудня 2024 року. Позивач [PERSON] в судове засідання 03 грудня 2024 року, не з`явилась, подала заяву в якій просить суд провести розглянути справу без її участі, не надавати строк на примирення, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення в справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судові засідання 14 жовтня 2024 року, 18 листопада 2024 року та 03 грудня 2024 року не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про місце, час та дату судового засідання, про що свідчать повернуті на адресу суду конверти які були направлені на встановлену судом зареєстрованою адресою місця проживання відповідача, відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст.223ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити повністю з наступних підстав. Згідно ч.\~1,\~3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Учасник справи\~розпоряджається своїми\~правами щодо\~предмета спору\~на власний\~розсуд. Під час судового розгляду судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 16 лютого 2014 року, про що виконкомом Дмитрашківської\~сільської ради\~Піщанського району\~Вінницької області було складено відповідний актовий запис № 02 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Під час перебування у шлюбі у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим виконкомом Трибусівської\~сільської ради\~Піщанського району\~Вінницької області (а.с.5). Судом встановлено, що причиною розпаду сім`ї та припинення шлюбних відносин стали непорозуміння та часті сварки між подружжям, різні погляди на сімейне життя та обов`язки подружжя, втрата між ними почуттів взаємної любові та поваги. Позивач та відповідач не бажають миритися, мають стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається зі змісту позовної заяви та заяви відповідача, в якій він визнає позовну вимогу про розірвання шлюбу. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч.1 ст.24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, обставини справи та підстави пред`явлення позову до суду, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та інтересам їхньої неповнолітньої дитини, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а тому враховуючи волевиявлення позивача їй після розірвання шлюбу слід залишити прізвище " [PERSON] ". Крім того, в позовній заяві позивачем ставиться вимога про залишення проживання з позивачем неповнолітнього сина [PERSON] , 2016 року народження. Зокрема, 15 січня 2020 року Верховний Суд у постанові по справі № 200/952/18 зазначив, що за загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами, оскільки відповідач не подавав до суду жодних заперечень щодо проживання спільних дітей разом із матір`ю. Оскільки судом під час розгляду цієї справи не вирішується питання про визначення місця проживання дітей, а наявність спору щодо місця їхнього проживання не має, суд може вирішити питання про залишення проживання дітей з матір`ю одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Вирішуючи вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд, виходить з наступного. Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум дітей віком до 6 років з 1 січня 2024 року встановлено в розмірі 2563 гривні, дітей віком від 6 до 18 років, з 1 січня 2024 року - 3196 гривень. Згідно положень абз. 3 ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). На підставі викладеного, беручи до уваги майновий стан як відповідача, так і позивача, які є працездатними як за віком, так і за станом здоров`я, оскільки зворотного під час судового розгляду не доведено, суд погоджується із визначеним позивачем способом стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їхнього спільного сина [PERSON] в розмірі 3\~000 гривень щомісячно з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, оскільки аліменти в даному розмірі суд вважає необхідними та достатніми для забезпечення потреб дитини з боку батька, він є співмірним з майновим станом відповідача, а їхня сплата не поставить його у скрутне матеріальне становище. В частині 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесено судові витрати зі сплати судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 1\~211,20 гривень, а тому, враховуючи повне задоволення такої позовної вимоги з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1\~211,20 гривень, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу відповідно до банківської квитанції (а.с.9). Також, суд виходить із положень ст.ст. 4, 5 Закону України «Про судовий збір», згідно яких позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із вимогою про стягнення аліментів, а тому у порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи, ціну позову, яка у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, та розмір задоволених вимог про стягнення аліментів, вбачає підстави для стягнення із відповідача у дохід держави судового збору у сумі 1\~211,20 грн., яка підлягала сплаті на день звернення до суду із вказаним позовом.

Outcome: approved