Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

04.09.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив визнати автомобіль марки загальний легковий універсал NISSAN ROGUE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, колір сірий, об`єм двигуна 2488, VIN [NUMBER] предметом спільної сумісної власності подружжя та визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на спірний автомобіль за відповідачкою, стягнувши з неї на користь позивача вартість його частки в праві спільної сумісної власності подружжя в сумі 289661 грн. 50 коп. 05 вересня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження. 20.09.2024 до суду надійшов відзив, в якому зазначила, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки надана оцінка автомобіля не відповідає дійсній його вартості, бо огляд автомобіля не проводився, у зв`язку з чим вона була змушена замовити проведення транспортно-товарознавчої експертизи, згідно отриманого вартість спірного автомобілю складає 493 246 грн. 08 коп., тому з неї слід стягнути на користь позивача в розмірі 246 623 грн. 04 коп., а з відповідача понесені нею витрати на проведення зазначеної експертизи. 21.10.2024 позивачка надала уточнену позовну заяву, в якій просить визнати автомобіль марки загальний легковий універсал NISSAN ROGUE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, колір сірий, об`єм двигуна 2488, VIN [NUMBER] предметом спільної сумісної власності подружжя та визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на спірний автомобіль за відповідачкою, стягнувши з неї на користь позивача вартість його частки в праві спільної сумісної власності подружжя в сумі 246 623 грн. 04 коп. В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] . Наразі у судовому порядку вирішується питання щодо розірвання шлюбу. Під час шлюбу подружжя за спільні кошти придбало автомобіль загальний легковий універсал NISSAN ROGUE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, колір сірий, об`єм двигуна 2488, VIN [NUMBER] / право власності на який зареєстровано за відповідачкою. Згідно наданого відповідачем звіту вартість спірного автомобілю складає 493 246 грн. 08 коп. Для швидкого врегулювання спору [PERSON] погоджується із сумою стягнення відповідного до наданого звіту відповідачкою . Просить розділити спірний автомобіль, присудити м йому виплати грошової компенсації вартості 1/2 частки . У підготовче судове засідання сторони не з`явились, сторонами надано заяви про розгляд справи за їх відсутності. 02.12.2024 відповідачкою надано заяву про визнання позову. У відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України суд, з урахування думки учасників справи, які вважали за можливе розглядати справу у їх відсутність, розглянув справу у відсутність осіб, які не з`явилися до судового засідання. За змістом ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, 01 березня 2008 року в Хортицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01 березня 2008 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 20.08.2024 року. Рішенням Хортицького районного суду від 14.10.2024 року, що набрало законної сили 14.11.20224 року шлюб між сторонами розірваний. Під час шлюбу за спільні кошти сторони придбали автомобіль загальний легковий універсал NISSAN ROGUE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, колір сірий, об`єм двигуна 2488, VIN [NUMBER] /транспортний засіб придбали 08.04.2023 р. Право власності на транспортний засіб зареєстровано за відповідачкою [PERSON] . Відповідно до висновку експерта № 4250 від 17.09.2024 р. щодо визначення ринкової вартості КТЗ, ринкова вартість транспортного засобу проведений з оглядом транспортного засобу NISSAN ROGUE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, колір сірий, об`єм двигуна 2488, VIN [NUMBER] на дату оцінки складає 493 246 грн. 08 коп. Відповідно до уточненої позовної заяви [PERSON] погодився із сумою стягнення з [PERSON] на його користь вартості його частки в праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль NISSAN ROGUE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, колір сірий, об`єм двигуна 2488, VIN [NUMBER] в сумі 246 623 грн. 04 коп., шляхом припинення за [PERSON] , права власності на частку у спільному майні з одночасним присудженням позивачу виплати грошової компенсації вартості 1/2 частки у справі власності на автомобіль та визнанням за [PERSON] , права власності на вказаний автомобіль. Заявлені позовні вимоги під час підготовчого засідання відповідачем [PERSON] визнані в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил статті 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Отже, поділ майна подружжя, коли одному з подружжя залишається неподільна річ - транспортний засіб у власність, а другий з подружжя отримує компенсацію вартості його частини автомобіля є логічним при тому, якщо перший фактично користується цим майном, а інший - позбавлений можливості впливати на долю речі та фактично нею користуватися. Вирішуючи питання щодо способу розподілу такого майна, суд враховує, що в межах заявлених позовних вимог, вийти за які суд позбавлений можливості, виходячи із принципу рівності часток позивачем були заявлені позовні вимоги щодо розподілу спільного майна шляхом визнання права власності на спірний автомобіль та присудження йому компенсації належної йому частки у спірному майні. У судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки загальний легковий універсал NISSAN ROGUE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, колір сірий, об`єм двигуна 2488, VIN [NUMBER] є предметом спільної сумісної власності сторін, зазначена власність є не подільною, спільне володіння і користування майном сторонами є неможливим; тому суд вважає, що запропонований позивачем спосіб поділу майна, визнаний відповідачкою, підлягає задоволенню. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем та визнані відповідачем можуть бути задоволені судом у підготовчому судовому засіданні. За змістом ст.141 СК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. Суд зауважує, що в мотивувальній частині позовних вимог позивачем було порушено питання щодо стягнення з відповідача на його користь вартості понесених судових витрат, натомість, у прохальній частині позову такі вимоги відсутні, а тому суд вважає, що за відсутності такого прохання підстави для стягнення понесених позивачем витрат наразі відсутні та можуть бути заявлені в заяві про ухвалення додаткового рішення суду. Натомість, враховуючи, що первісні позовні вимоги були заявлені стороною відповідача на підставі звіту про оцінку, який був проведений без огляду спірного автомобіля, у зв`язку з чим відповідачка, яка не погодилася з запропонованою оцінкою майна, була змушена замовити звіт про оцінку, під час якого було оглянуто спірний автомобіль та визначеного його дійсну, не аналогову вартість, та саме на підставі звіту, наданого відповідачкою відбулося уточнення заявлених позовних вимог, що були задоволені судом, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача вартість понесених витрат у розмірі 6120 грн, які підтверджені квитанцією від16.09.2024 року.

Outcome: approved