Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

19.06.2024 представник позивачки адвокат Давиденко Є.С. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,3 кв.м спільною сумісною власністю подружжя; визнати гараж № 45/5, що знаходиться в авто гаражному кооперативі по експлуатації колективних гаражів «Зоряний» (авто гаражний кооператив «Зоряний») міста Миколаєва загальною площею 30,6 кв.м спільною сумісною власністю подружжя; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину гаражу № [NUMBER] , що знаходиться в авто гаражному кооперативі по експлуатації колективних гаражів «Зоряний» (авто гаражний кооператив «Зоряний») міста Миколаєва. Вимоги позову обґрунтовані тим, що до 20.10.2023 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу за спільні грошові кошти позивачка та відповідач придбали квартиру [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] , що знаходиться в авто гаражному кооперативі по експлуатації колективних гаражів «Зоряний» (авто гаражний кооператив «Зоряний») міста Миколаєва загальною площею 30,6 кв.м. Право власності на вказане майно було оформлено на відповідача. Наразі між сторонами існують суперечки щодо користування спірним майном, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2024 головуючим суддею у справі визначено Боброву І.В. Суд своєю ухвалою від 27.06.2024 відкрив провадження та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Суд своєю ухвалою від 26.07.2024 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. 12.09.2024 від представника відповідача адвоката Гавловської Ю.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона частково визнала позовні вимоги та просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що спірна квартира була придбана на кошти, які відповідач позичив у своїх батьків, тобто позивачка не приймала матеріальної участі у придбанні квартири. Крім того зазначила, що після розірвання шлюби між сторонами, син подружжя проживає з відповідачем у Німеччині, який повністю перебуває на його утриманні, що є підставою для відступлення від рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Представник позивачки адвокат Давиденко Є.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. Представник відповідача адвокат Гавловська Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та просила задовольнити їх враховуючи підстави, наведенні у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, доходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 12.01.2001 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.09.2023. За час перебування у шлюбі сторонами у справі було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.09.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 4730 та гараж № [NUMBER] , що знаходиться в автогаражному кооперативі по експлуатації колективних гаражів «Зоряний» (автогаражний кооператив «Зоряний» міста Миколаєва), що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.09.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 2502, що не заперечується відповідачем. Згідно із копією витягу з Державного реєстру правочинів від 25.09.2008 № 6557086 набувачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру правочинів від 30.09.2011 № 10449237 набувачем гаражу № 45/5, що знаходиться в автогаражному кооперативі по експлуатації колективних гаражів «Зоряний» (автогаражний кооператив «Зоряний» міста Миколаєва) є [PERSON] . Статтею 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1, 2 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У частині 1 статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як роз`яснено в п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Отже об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами квартира [ADDRESS] та гараж [ADDRESS] , що знаходиться в автогаражному кооперативі по експлуатації колективних гаражів « [INFO] » (автогаражний кооператив «Зоряний» міста Миколаєва), були придбані подружжям під час шлюбу, тобто є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому підлягають поділу з визначенням рівності їх часток у праві власності. Так частинами 1, 2 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Так представник відповідача у відзиві на позовну заяву, враховуючи положення ч. 3 ст. 70 СК України, вважала за необхідне відступити від засад рівності часток подружжя при поділі квартири [ADDRESS] , посилаючись на те, що дитина сторін проживає разом з відповідачем та знаходиться на повному його утриманні, а також те, що квартира фактично було придбана за гроші відповідача, позичені ним у батьків. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановивши, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, та враховуючи те, що відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що позивачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилялася від участі в утриманні дитини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачем не доведено. При цьому проживання дитини з відповідачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16-ц. Крім того допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] будь-яких пояснень, які б мали значення для вирішення справи по суті, не надали, тому суд вважає їх неспроможними. Разом з тим представник позивачки у позові зазначив, що понесені [PERSON] судові витрати становлять 27480,00 грн. та складаються із: сплаченого судового збору у розмірі 12480,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн., надання та розмір яких підтверджується актом виконаних робіт № 1 за договором про надання правничої допомоги від 04.04.2024 та додаткової угоди № 1 від 06.06.2024, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 1 від 06.06.2024. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Положеннями ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18. Разом з тим у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне рішення 02 червня 2014 року) зазначено, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (пункт 268). Таким чином суд доходить до переконання, що представником позивачки доведено обґрунтованість витрат у сумі 15000,00 грн., пов`язаних із наданням [PERSON] професійної правової допомоги, а тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача. Крім того ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, враховуючи задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12480,00 грн.

Outcome: approved