Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

До суду надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті її сина [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] в м. Призрені Республіка Косово. Ухвалою судді від 07.10.2024 заяву відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У заяві [PERSON] просить встановити факт смерті її сина [PERSON] , який помер [INFO] у м. Призрені Республіка Косово, причина смерті підозра на інфаркт міокарду. Заяву заявниця обґрунтувала тим, що вона є спадкоємицею після смерті іі сина [PERSON] . Зазначила, що вона звернулася до Солом`янського відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Києві для здійснення державної реєстрації смерті [PERSON] , однак їй було відмовлено. Представники заявниці у судовому засіданні підтримали подану заяву та просили її задовольнити Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Заслухавши представників заявниці, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть від 06.09.2024, виданого Інститутом судової медицини Республіка Косово, [PERSON] , [INFO] , який проживав в Україні помер [INFO] на не визнаній Україною території м. Призрен Косово. Згідно свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 06.09.2024, виданого Міністерством внутрішніх справ Республіка Косово, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] на не визнаній Україною території м. Призрен Косово. Заявниця є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.07.1992, актовий запис № 54. Відповідно до відповіді Солом`янського відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Києві від 18.09.2024 [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті її сина [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтва про смерть виданого 06.09.2024 на не визнаній Україною території Призрен Косово. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1)документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2)рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. При цьому, відповідно до частини 3 вказаної статті, державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України). При цьому, відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного суду України у постанові №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Представники заявниці в судовому засіданні повідомили, що до державних установ з метою реєстрації смерті [PERSON] на території держави, де останній помер, вони не зверталися. Таким чином, заявником не використано всі можливі шляхи для здійснення державної реєстрації смерті її сина в позасудовому порядку, що, виходячи з положень ч.2 ст.315 ЦПК України, є обов`язковим для встановлення факту, що має юридичне значення, в судовому порядку. Крім того, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою, не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Отже, встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для реєстрації смерті в єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України. Наявні у заявника документи не створюють правових наслідків та не дозволяють безпосередньо вчинити державну реєстрацію смерті органом РАЦС України. При цьому як вбачається з наданого свідоцтва про смерть [PERSON] помер не на території України, а на території Сербії. Таким чином, з урахуванням зазначених обставин, а також неможливість отримання свідоцтва про смерть [PERSON] іншим шляхом (в позасудовому порядку), а саме шляхом звернення до відповідних державних органів Республіки Сербії, тобто за місцем смерті [PERSON] , враховуючи, що невизнана Республіка Косово, якою видано свідоцтво про смерть [PERSON] , офіційно вважається територією Республіки Сербії. Тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні заяви про встановлення вищевказаного факту заявнику слід відмовити.

Outcome: dismissed