Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

11 вересня 2024 року [PERSON] (далі також [PERSON] , позивач) звернулася до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до [PERSON] (далі також [PERSON] , відповідач), в якому просить суд: припинити стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця на дитину відповідного віку, починаючи з 20.07.2022 до повноліття дитини за виконавчим листом, виданим Петриківським районним судом Дніпропетровської області; звільнити позивача від сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за виконавчим листом, виданим Петриківським районним судом Дніпропетровської області від 29.11.2022, ВП № 70464645 від 05.12.2022; стягнути з відповідача, на її користь, аліменти на утримання дитини, сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення з відповідним позовом до суду і до досягнення повноліття дитини; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць; звільнити позивача від заборгованості за аліментами на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у виконавчому провадженні № 70464645, відкритому Петриківським відділом державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі виконавчого листа за рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2022 у справі № 187/740/22 від 01.08.2024 по 01.09.2024 у розмірі 3510 грн. та від подальших платежів на виконання рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2022 у справі № 187/740/22, до моменту набрання законної сили рішення у даній справі; стягнути з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~сплачені аліменти\~за виконавчим\~провадженням №\~70464645\~відкритому Петриківським\~відділом державної\~виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі виконавчого листа за рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2022 у справі № 187/740/22 за період з 01.06.2024 по 01.08.2024 року у розмірі 7020 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що з 20.07.2003 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу мають неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.12.2019 року. Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01.07.2019 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Син [PERSON] спочатку мешкав з нею, а з 13.12.2019 року з відповідачем. Оскільки син проживав з відповідачем, за виконавчим листом №187/740/22 від 29 листопада 2022 року, виданим Петриківським районним суду Дніпропетровської області з позивача на користь [PERSON] , стягувались аліменти. Однак з 01.06.2024 неповнолітній син став приживати та знаходитись на утриманні позивача, але аліменти на утримання сина з позивача постійно стягувалися і стягуються по теперішній час. Тому вона змушена звернутись до суду з позовом, в якому просить суд припинити стягнення з неї аліментів та користь відповідача, звільнити від сплати аліментів на користь відповідача, звільнити від заборгованості за аліментами на користь відповідача , стягнути аліменти з відповідача на користь позивача, а також стягнення з відповідача, сплачені аліменти, за період коли дитина проживала разом з позивачем. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 жовтня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін\~про слухання\~справи на 14 жовтня 2024 року на 10.30 год. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 жовтня 2024 року судовий розгляд цивільної справи відкладено на 01 листопада 2024 року об 11 год. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 листопада 2024 року судовий розгляд цивільної справи відкладено та призначено судове засідання на 20 листопада 2024 року об 11 год. 30 хв. В судовому засіданні 20.11.2024 позивач підтримала позовні вимоги повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 20.11.2024 позовні вимоги визнав частково, в частині припинення та звільнення від аліментів позивача та стягнення аліментів з нього на користь позивача на утримання сина. В частині позовних вимог про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам за серпень 2024 року та стягнення аліментів з відповідача за період з 01.06.2024 по 01.08.2024 у розмірі 7020 грн. позов не визнає та зазначив, що вимоги позивача за період з 01.06.2024 по 01.08.2024 є необґрунтованими, оскільки син також в цей період проживав з ним та утримувався відповідачем. 20 листопада 2024 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 13.00 год. 29 листопада 2024 року. В судове засідання 29.11.2024 сторони не з`явились, однак подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Відповідно до вимог ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно ст. ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 01 липня 2019 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження, виданим Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 9) З 13 грудня 2019 року неповнолітній син [PERSON] [INFO] , проживав із відповідачем, згідно постанови про відкриття виконавчого провадження № 70464645 від 05.12.2022 року, на підставі виконавчого листа № 187/740/22 виданого 29 листопада 2022 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області з позивача на користь відповідача, стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, на дитину відповідного віку, з 20.07.2022 до повноліття дитини. (а.с. 9а). Відповідно до довідки наданої старшим державним виконавцем Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Земляного В.І. від 02.09.2024 заборгованість за виконавчим листом №187/740/22 від 29.11.2022 (виконавче провадження №70464645), станом на 02.09.2024 позивач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, яка становить 3510,00 грн. (а.с. 14). На даний час неповнолітній син [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем, про що відповідач не заперечує. Також даний факт підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 31.07.2024, в якому зазначено, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 31.07.2024 та актом старости села Єлизаветівка про фактичне проживання осіб № 413 від 01 серпня 2024 року. В частині позовних вимог позивача про припинення та звільнення позивача від аліментів суд приходить до наступних висновків. Існування рішення від 13.10.2022 Петриківського районного суду Дніпропетровської області, про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення. Стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина, за умови, що він проживає з нею та перебуває на її утриманні суперечить положенням статті 181СК\~України за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 179\~СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно зі ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З аналізу статей 267\~-\~271\~СК України вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, батько дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - батька дитини. При цьому обов`язок матері - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З наведеного слідує, що факт проживання дитини з матір`ю, з якого стягуються аліменти на користь батька на їх утримання є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Судом встановлено, що неповнолітній син, [PERSON] , [INFO] на даний час проживає з матір`ю, а не з батьком, на користь якого були стягнуті аліменти, а згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Крім того, ч. 8 статті 71\~Закону України «Про виконавче\~провадження» передбачено, спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Проживання та перебування неповнолітнього сина разом з матір`ю, позивачем у справі, є підставою для звільнення [PERSON] від сплати аліментів. Відповідач [PERSON] , у своїй заяві наголошує на те, що він категорично заперечує той фак, що їх син [PERSON] , [INFO] , з 01.06.2024 року став проживати разом із матір`ю, позивачем по справі. Вказує, що дана обставина вигадана, та не підтверджуються жодними доказами, оскільки, акт №4113 про фактичне проживання сина датований 01.08.2024, витяг з реєстру Петриківської територіальної громади від 31.07.2024. Жоден із цих документів інформації про факт проживання сина з позивачем з 01.06.2024 не містить. В судовому засіданні, син позивача та відповідача [PERSON] , [INFO] , пояснив, що він дійсно 01.06.2024 року приїхав до матері та взяв із собою деякі речі, однак також і зазначив, що в період з 01.06.2024 по 01.08.2024 періодично перебував, то в батька, то в матері. При цьому, суд враховує надані позивачем докази щодо постійного проживання дитини з матір`ю, та вважає, що такі докази підтверджують факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , саме з 01 серпня 2024 року. Доказів постійного проживання дитини з матір`ю з 01.06.2024 суду не надано. Припинення (звільнення) стягнення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то стягнення аліментів має бути припинено з дати подання позову до суду, тобто з 11 вересня 2024 року. Крім того, суд вважає, що звільнення позивача від сплати аліментів на утримання сина, буде якнайбільше сприяти захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, оскільки він став постійно проживати з матір`ю з 01.08.2024 і перебуває на її утриманні. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача щодо звільнення (припинення) стягнення з неї аліментів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині звільнення від заборгованості по аліментам, суд зазначає таке. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Як встановлено судом, з 01.08.2024 неповнолітній [PERSON] , [INFO] став проживати разом зі своєю матір`ю та наразі знаходиться на її утриманні, що підтверджується доказами, які наявні в матеріалах цивільної справи. Факт проживання сина з матір`ю відповідачем не заперечується і є обставиною, що має істотне значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам на утримання сина, що утворилась за період з 01 серпня 2024 року та від звільнення від сплати аліментів в подальшому, оскільки під час розгляду справи обставин, що свідчать про протилежне, судом не встановлено. Аналогічна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 643/3223/21. Суд зважає на те, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю та повністю перебуває на її утриманні, тому було б несправедливо «сплачувати двічі», тобто самому утримувати та забезпечувати дитину і після цього ще сплачувати борг по аліментах за цей же період на утримання цього ж сина, а тому існує необхідність припинення стягнення аліментів з моменту початку проживання з нею неповнолітнього сина, та звільнення від сплати заборгованості за аліментами з 01.08.2024 року. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина, суд доходить до наступних висновків. В даний час неповнолітній [PERSON] , [INFO] знаходяться на повному утриманні позивача. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З урахуванням зазначених обставин, враховуючи, що відповідач є працездатною особою, враховуючи спільний обов`язок батьків щодо утримання дитини, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, розпочавши стягнення з 11.09.2024 року, із дня подання позовної заяви. На думку суду такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Розмір аліментів, визначений судом не є надмірним, і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітньої дитини. Згідно ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах стягнення суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог в частині стягнення грошової суми перерахованої в якості аліментів на утримання сина. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття стягувачем майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання рішення суду не вважається безпідставним. Разом з тим згідно з п.1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Аліментні виплати у розмірі 7020 гривень, за період з 01.06.2024 по 01.08.2024, про повернення яких заявляє позивач [PERSON] , остання здійснила добровільно, в межах відкритого виконавчого провадження №70464645 з примусового виконання виконавчого листа №187/740/22, виданого 29 листопада 2022 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області. Як вже зазначалось судом, позивачем надано суду докази щодо постійного проживання дитини з [PERSON] саме з 01.08.20024, натомість доказів постійного проживання дитини з матір`ю з 01.06.2024 суду не надано. Також слід зазначити, що позивачка, незважаючи на те, що в період виконання судового рішення дитина стала мешкати з нею, з приводу зупинення виконання судового рішення, зупинення стягнення за виконавчим листом, звільнення її від сплати аліментів на користь відповідача не зверталася. Так само, суду не надано відомостей про звернення до органів опіки про нецільове витрачання коштів. А тому, суд приходить до висновку про неможливість повернення цих коштів платнику аліментів в порядку, визначеному статтею 1215 ЦК України, враховуючи також те, що аліменти не підлягають поверненню і не відносяться до кондиційних зобов`язань, тобто не можуть бути безпідставно набутими. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджався її батько в інтересах дитини, відсутні правові підстави для стягнення їх із стягувача на користь боржника як безпідставно набутих. Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Судом не встановлено будь-якої несумлінності з боку відповідача, а позивачем [PERSON] , як платником аліментів, під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що одержувач аліментів [PERSON] діяв недобросовісно, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у вигляді аліментів, які отримані відповідачем, внаслідок примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів, оскільки у розумінні положень закону такі грошові кошти поверненню не підлягають. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд також враховує ту обставину, що позивач, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказана сума аліментів, яку вона просить стягнути, була сплачена відповідачу через розрахункову помилку (неправильності в обчисленнях, подвійне нарахування, тощо) та недобросовісність відповідача, оскільки їй було відомо, що з її заробітної плати стягуються аліменти на користь відповідача на утримання сина, який на той час вже мешкав з нею і відразу не звернулася до суду з позовною заявою про звільнення її від сплати аліментів. Таким чином, на підставі вищевикладеного, позов підлягає частковому задоволенню. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1211 грн. 40 коп. за подання позовної заяви, від сплати якого звільнено позивача. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial