Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Єрмак О.В. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд - визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - усунути [PERSON] перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 вересня 2019 року виданого Мотицькою С.А. державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори, позивач є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] . Право власності позивача на вищевказану квартиру підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.09.2019 року, індексний номер витягу 182288004. Ще за життя [PERSON] (матері позивача), яка на той час була власником даної квартири, в даній квартирі, як члени сім`ї власника квартири, були зареєстровані 26.07.1983 року донька власника - [PERSON] , та 16.05.1989 року син власника - [PERSON] . Відповідно до статті 65 Житлового Кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім?ї. які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків. а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім?ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім?ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім?ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На підставі даної статті відповідач [PERSON] вселила в квартиру [ADDRESS] 03.09.2002 року свою доньку [PERSON] (відповідач - 2). Остання в свою чергу 25.01.2011 року у вищевказану квартиру вселила своїх синів - відповідача [PERSON] , та вже після смерті [PERSON] (матері позивача), яка померла [INFO] , 21.10.2019 року - відповідача [PERSON] . На вселення відповідача [PERSON] згоди позивача відповідачі не отримували. Відповідно до витягу з територіальної громади м. Києва в квартирі [ADDRESS] станом на 25.11.2019 року зареєстровано п`ять осіб - позивач та відповідачі. Фактично в даній квартирі протягом останніх трьох років проживає лише відповідач [PERSON] . Дана інформація підтверджується довідкою голови Правління ЖБК «Метробудівець» від 07.11.2019 року. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали весь цей час в належній відповідачу [PERSON] на праві власності квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Факт належності [PERSON] на праві власності квартири підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №190993095 від 01.12.2019 року. Таким чином під час вирішення питання про визнання відповідачів такими що втратили право користування спірним житловим приміщенням не буде порушено їх житлових прав. Сам позивач та його сім`я (дружина та донька) проживали в [ADDRESS] . Дана інформація підтверджується довідкою №183 від 26.11.2019 року, виданою Підприємством по обслуговуванню житла виконавчого комітету Української міськради та актом обстеження квартири [ADDRESS] №342 від 29.11.2019 року. При цьому позивач працює в м. Києві, що створює додаткові незручності під час прямування до робочого місця. Після смерті колишнього власника квартири вона, як спадок, по заповіту перейшла у власність до позивача. Відповідачі жодним чином не можуть бути членами сім`ї позивача, більш того вони ніяк не пов`язані спільним побутом. А отже припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту. Отже після переходу права власності на квартиру припинилося і право користування квартирою відповідача. Таким чином, оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, і у них припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, у позивача є достатні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 січня 2020 року справу розподілено судді Оксюті Т.Г. Ухвалою від 31 січня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 21 лютого 2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Тимошик І.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що твердження позивача не відповідають дійсності. В обґрунтування заперечень зазначає, що відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Метробудівець» № 52 від 03.3.1966 року загальними зборами кооперативу [PERSON] (матері позивача та відповідача 1) затверджена двокімнатна квартира [ADDRESS] . 11.08.1966 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів [PERSON] видано ордер №А 49279 про право на зайняття сім?єю, яка складається із 2-х людей - [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , двокімнатної квартири [ADDRESS] . 3 22.01.1966 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Метробудівець» від 21.05.2019 року сума паєнакопичення за двокімнатну квартиру [ADDRESS] становить 3 829 карбованців та виплачена [PERSON] у шлюбі. Таким чином, з моменту отримання ордеру №А 49279 від 11.08.1966 року на вселення в квартиру у 1966 році [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] було сплачено паєнакопичення за двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Оскільки пайові внески сплачені під час перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] на підставі ст.ст 15, 17 Закону України «Про власність» та ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України у подружжя виникло право спільної сумісної власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] та, відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім?ю України та ст.70 Сімейного кодексу України кожному з подружжя належала 1/2 частини квартири незалежно від того, на чиє ім?я оформлено право власності на неї. [INFO] помер [PERSON] , про що 18.03.2010 року складено актовий запис №82 та після його смерті відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частини квартири [ADDRESS] . При цьому, оскільки померлий [PERSON] не залишив заповіт, відповідно належне йому майно у рівних долях успадкували його діти - [PERSON] (1/6), [PERSON] (1/6) та дружина - [PERSON] (1/6 та з урахуванням успадкованої після чоловіка її частка стала 4/6). Оскільки на час відкриття спадщини після померлого [PERSON] його донька - [PERSON] проживала та була зареєстрована разом з ним, вона є такою, що фактично прийняла спадщину після батька, а саме на 1/6 квартири [ADDRESS] . Тобто, [PERSON] фактично успадкувала від батька 1/6 квартири, внаслідок чого до неї перейшло право власності на вказану частку, однак не здійснила оформлення спадщини, що, не позбавляє її права власності. Відтак, [PERSON] є власником 1/6 квартири [ADDRESS] та, відповідно, в силу ст.319 Цивільного кодексу України її належить право володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй майном. При цьому, оскільки за правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України у спадок переходить лише те, що належало спадкодавцю на момент смерті, то успадкувати від матері позивач міг лише те, що їй належало, а саме - 4/6 квартири [ADDRESS] . В той же час, [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після матері - [PERSON] , за змістом якого відповідач спадкує квартиру [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину 25.09.2019 року нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] загальною площею 47, 4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. (розмір частки 1), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.12.2019 року. Разом з тим, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Таким чином, [PERSON] , як власник 1/6 квартири [ADDRESS] , на законних підставах використовує належну їй частину для власного проживання та проживання членів її сім`ї. Будь-яких перешкод у користуванні належним відповідачу 1 майном з боку [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] їй не чиниться. В той же час такі перешкоди чиняться саме з боку позивача, про що свідчить зокрема і позов, який є предметом розгляду у даній справі. Ухвалою від 24 лютого 2020 року було зупинено провадження у справі №760/2319/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні шляхом виселення до набрання законної сили рішення Солом`янського районного суду м. Києва у цивільній справі №760/33606/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Шостої Київської державної нотаріальної контори, Департаменту з державної реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про скасування запису державного реєстратора, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 травня 2023 року справу було розподілено судді Кушнір С.І. Відповідно до ухвали від 06 грудня 2023 року провадження у справі було поновлено, оскільки рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року у справі №760/33606/19 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Шостої Київської державної нотаріальної контори, Департаменту з державної реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року було залишено без задоволення апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 квітня 2024 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2024 року справу прийнято до розгляду у спрощеному позовному провадженні та постановлено здійснювати розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. 20 вересня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Єрмака О.В., в якій він зазначив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] самовільно знялись з реєстрації у спірній квартирі, а тому відпала необхідність визнавати їх такими, що втратили право на користування ними. Тому просить прийняти відмову позивача від позову в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та в частині усунення [PERSON] перешкод у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовні вимоги залишаються без змін. Просив розглядати справу з наступними позовними вимогами: - визнати [PERSON] та [PERSON] [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року прийнято відмову від позову [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , в частині вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Прийнято відмову від позову [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Закрито провадження у справі за позовом [PERSON] в частині вимог до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , в частині вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також в частині вимог до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення. Постановлено в подальшому розглядати справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, проте представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, просить позов задовольнити з урахуванням заяви про часткову відмову від позову. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до таких висновків. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 вересня 2019 року виданого Мотицькою С.А. державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори, позивач є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] . Право власності позивача на вищевказану квартиру підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.09.2019 року, індексний номер витягу 182288004. Ще за життя [PERSON] (матері позивача), яка на той час була власником даної квартири, в дану квартиру, як члени сім`ї власника квартири, були зареєстровані [INFO] донька власника - [PERSON] , та [INFO] син власника - [PERSON] . Відповідно до Витягу з територіальної громади м. Києва №107483930 від 19 лютого 2024 року в квартирі [ADDRESS] станом на 19 лютого 2024 року зареєстровано троє осіб - позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] . Згідно довідки Голови Правління ЖБК «Метробудівець» від 07.11.2019 року в квартирі [ADDRESS] протягом останніх трьох років проживає одна особа - [PERSON] . Окрім вказано особи в квартирі більше ніхто не проживає. Як стверджує позивач, [PERSON] , [PERSON] проживали весь цей час в належній відповідачу [PERSON] на праві власності квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Факт належності [PERSON] на праві власності квартири підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №190993095 від 01.12.2019 року. Сам позивач та його сім?я (дружина та донька) проживали в [ADDRESS] . Дана інформація підтверджується довідкою №183 від 26.11.2019 року виданою Підприємством по обслуговуванню житла виконавчого комітету Української міськради та Актом обстеження квартири [ADDRESS] №342 від 29.11.2019 року. При цьому позивач працює в м. Києві, що підтверджується довідкою №06-19 про підтвердження місця роботи [PERSON] , що створює додаткові незручності під час прямування до робочого місця. Звернувшись до суду із даним позовом з урахуванням уточнених вимог, позивач просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки вважає, що після переходу до нього права власності на квартиру в порядку спадкування, припинилося їх право користування його квартирою. Крім того, указані відповідачі не є членами сім`ї позивача. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні права власності щодо свого майна, навіть якщо ці перешкоди не поєднані з фактичним позбавленням володіння. Отже, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Відповідно до ст.7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18), від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18), від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19), від 02.10.2019 року у справі № 644/6646/14, від 20.01.2021 року у справі № 668/13127/15, від 03.02.2021 року у справі №643/3624/16, від 24.02.2021 року у справі № 940/1287/19 від 25.02.2021 року у справі № 761/26620/16 тощо. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 вересня 2019 року виданого Мотицькою С.А. державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори, позивач є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] . Право власності позивача на вищевказану квартиру підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.09.2019 року, індексний номер витягу 182288004. Таким чином, з 25 вересня 2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори Мотицькою С.А., право власності на вказану вище квартиру набув позивач. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мають жодного права на користування житловим будинком, оскільки їх права, як похідні від прав попереднього власника [PERSON] припинилися, а тому подальше збереження реєстрації відповідачів в житловому будинку порушує права позивача, як власника будинку. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] зазначила, що у позивача відсутні правові підстави для визнання її такої, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона є власником 1/6 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після батька. Разом з тим, доводи відповідача спростовані рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року у справі №760/33606/19, мотивувальна частина якого викладена в редакції постанови Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року. Що стосується визнання таким, що втратив користування житловим приміщенням неповнолітнього [PERSON] , в інтересах якого діє його мати [PERSON] , останній на праві власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №190993095 від 01.12.2019 року. Отже, під час вирішення питання про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням не буде порушено його житлових прав. Таким чином, позивачем доведено належними доказами, що відповідачі, які зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] , та фактично не проживають у ньому, створюють перешкоди позивачу [PERSON] у здійсненні права власності щодо свого майна. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що необхідно усунути такі перешкоди шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути по 420,80 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Outcome: approved