Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

22.07.2024 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 02.09.2024, обґрунтовуючи тим, що 05.05.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] укладено договір про надання фінансових послуг №2112541176297, відповідно до якого товариство зобов`язувалося надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети на суму, яка зазначається а погоджується у заяві-анкеті, та складає 4000,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору. Граничний строк кредитування один рік. Проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування (далі - «процентна ставка»), протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі:1) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строкуповернення кредиту;б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64% порівняно з процентною ставкою, в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною уп. 1.4.6); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною уп. 1.4.в).д) тип процентної ставки - фіксована.На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошовікошти на рахунок позичальника у розмірі 4000 грн, що підтверджується листом ТОВ Фінансова компанія «Вей фор пей», згідно якого 05.05.2021 здійснено один переказ грошових коштів на карту, яка належить позичальнику, у сумі 4000 грн.01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №1-12, у відповідності до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступає ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами, в тому числі за договором про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021, що укладений між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] . Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу №1-12 від 01.12.2021 ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідачки в розмірі 28560,00 грн, яка складається з: 4000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 24560,00 грн. - сума заборгованості за нарахованими відсотками. 10.03.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників за кредитним договором ТОВ «Коллект Центр», на підставі Договору відступлення права вимоги №10-03/2023/01, в тому числі за договором про споживчий кредит №2112541176297 від 05.05.2021, що укладений між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] . Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу №10-03/2023/01 від 10.03.2023 ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідачки в розмірі 76114,00 грн, яка складається з: 4000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 24560,00 грн. - сума заборгованості за нарахованими відсотками станом на 30.11.2021 та 47554,00 грн сума заборгованості за нарахованими відсотками нараховані за період з 01.12.2021 по 04.05.2022. Отже, ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги о відповідачки, але враховуючи принцип розумності, співмірності та пропорційності позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 40711,00 грн, яка складається з: 4000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 36711,00 грн. - сума заборгованості за нарахованими відсотками станом на дату відступлення права вимоги. Тому, позивач просить у судовому порядку стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит № 2112541176297 від 05.05.2021 у розмірі 40711,00 грн, витрати на сплату судового збору у розмірі 3028,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 13000,00 грн. 09.09.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 24.09.2024 представник відповідача, адвокат Калінін Сергій Костянтинович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідачка заперечує проти задоволення вимог позивача, що викладені в позовній заяві, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність. Щодо доказів зарахування кредитних коштів на рахунок відповідачки, то позивачем долучено копію відповіді ТОВ «Фінансова компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ». Але, відповідь ТОВ «Фінансова компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту виникнення між сторонами правовідносин з кредитування та отримання відповідачкою кредитних коштів, а лише підтверджує проведення платежу в системі. У матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено (не надано виписки за картковими рахунками) факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача та наявність заборгованості на момент звернення до суду з позовом, у зв`язку з чим позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Позивачем ТОВ «Коллект Центр» не надано доказів на підтвердження зарахування відповідачці кредитних коштів щодо укладеного Договору позики. Враховуючи вищезазначене слід дійти висновку, що лист ТОВ Фінансова компанія «Вей Фор Пей» , відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також Інструкції не є документом первинної бухгалтерської документації, не належать до будь-яких видів платіжних інструментів. Також, позивач не надав суду докази про отримання [PERSON] листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, про здійснення входу останньою на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а тому в матеріалах справи відсутні докази укладання кредитного договору в електронному вигляді. Позивачем не надано доказів, які б підвереджували, що саме відповідач була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі, не підтверджено отримання саме відповідачем логіну та паролю в системі, що відповідачем було подано заявку на отримання кредиту, а також що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору, та не надано доказів щодо зарахування коштів на платіжну картку, яка належить саме відповідачу [PERSON] . Матеріали справи містять копію договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, графік платежів, який є додатком до вказаного договору, і паспорт споживчого кредиту, де зазначено, що їх підписання здійснено клієнтом за допомогою електронного підпису. Проте, позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Крім цього, сторона відповідача вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що проведений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону та долученому позивачем договору позики.Загальний розмір заборгованості по поверненню грошових коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника відповідно до розрахунку заборгованості станом на день підготовки позову, становить 76114,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 4000,00 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення прав вимоги - 72114,00 грн, проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 40911,00 грн з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 4000,00 грн та заборгованість за відсотками - 36711,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.05.2021 ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] уклали Договір про надання фінансових послуг № 2112541176297, відповідно до умов якого Товариство надало Відповідачу кошти у розмірі 4000,00 грн., строком на 16 днів, із процентною ставкою 2 % в день. Структура самого договору про надання фінансових послуг достатньо свідчить, що строк кредитування визначається предметом договору (пункт 1.3) і становить 16 днів, а подальші умови, що визначені у подальших розділах договору, передбачають лише умови виконання самого предмета договору, тобто пункту 1.3 договору, який і включає у себе строк кредитування. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа N 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за користуванням кредиту за межами строку кредитування, відтак у задоволенні вимог позивача у частині нарахування відсотків слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Отже з врахуванням викладеного, за Договором про надання фінансових послуг № 211254117629792 від 05.05.2021, проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 16 днів, тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за цим договором з врахуванням умов договорів щодо розміру денного відсотку за користування коштами складає 1280,00 грн. (4000*2% х16). Відповідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (чинний на момент укладення кредитного договору), установити у 2021 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 36,11 гривні, з 1 грудня - 39,12 гривні. Так, розмір кредиту, який, як зазначає Позивач у позовній заяві, Відповідачем було отримано у розмірі 4000,00 грн, не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати. Таким чином, нарахування відсотків за кредитним договором у розмірі 72114,00 грн (зі зменшенням - 36711,00 грн.), при розмірі тіла кредиту 4000,00 грн не відповідає нормам Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, розмір суми позики складає лише 4000,00 грн тоді як нарахованих відсотків (в межах заявлених вимог) 72114,00 грн. (зі зменшенням - 36711,00 грн.), що є непропорційно великою сумою компенсації, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов. Так, нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст. 3 п. 6, ст. 509 ч. 3 та ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання. З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. У позовній заяві, ТОВ «Коллект Центр» просить суд стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 13000,00 грн. Однак, з огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову, заявлена до стягнення з відповідача на користь ТОВ «Коллект Центр» сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності. На виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України повідомляю, що відповідач у зв`язку із розглядом справи поніс витрати на професійну правничу (правову) допомоги в розмірі 6 500,00 грн, на виконання умов п. 2 Додатку № 1 від 10.09.2024 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/24 від 10.09.2024 укладеного між [PERSON] та Адвокатським бюро «Калінін і Партнери». Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/24 від 10.09.2024 скріплений електронними підписами сторін. Звертає увагу, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 01.09.2021 по справі № 178/1522/18). Тому, враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з ТОВ «Коллект Центр» на користь [PERSON] судові витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 6 500,00 грн. 26.09.2024 представник позивача - Ткаченко Марія Миколаївна, подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, щодо укладення кредитного договору. 05.05.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] укладено Договір про надання фінансових послуг №2112541176297. Відповідач помилково ототожнює процес підписання документів в електронному вигляді шляхом накладення електронного цифрового підпису за допомогою кваліфікованого сертифіката та підписання документів за допомогою одноразового ідентифікатора. Проте, це поняття, які передбачають абсолютно різний механізм підписання. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Отже, договір було підписано не кваліфікованим цифровим підписом, а електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Таким чином, посилання Відповідача на ст. 12 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» є недоречним. При цьому слід звернути увагу що при підписанні договору одноразовим ідентифікатором (простим електронним підписом) електронний сервіс на офіційному веб-сайті Центрального засвідчувального органу Міністерства цифрової трансформації України (https://czo.gov.ua/verify) не дає змогу перевірити цей підпис. Дані про підпис договору одноразовим ідентифікатором зберігаються лише в інформаційно-телекомунікаційних системах Кредитодавців, а сам оригінал договору створюється в форматі .pdf та не містить кваліфікованого цифрового підпису, з яким представник відповідача помилково ототожнює процес підписання договору. Таким чином вбачається, що укладений кредитний Договір між первісним кредитором та відповідачем відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, 1055 ЦК України. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання Договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому було перераховано грошові кошти. Ідентифікація здійснювалася в ІТС, яке належить первісному кредитору і він гарантував дійсність вимоги при відступленні прав вимоги по даному кредиту. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення договору від його імені, відповідачем не надані. Факт ідентифікації також підтверджуються Інформацією щодо порядку (процедури), хронологія дій щодо укладення електронного договору. Зокрема, з даної інформації вбачається, що первісним кредитором проведено ідентифікацію та верифікацію за допомогою системи BankID НБУ. Враховуючи вищенаведене, правове регулювання та наявні в матеріалах справи докази, вбачається, що між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та відповідачем укладено електронний кредитний договір, адже без отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Оскільки згідно з положеннями ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. З договору позики вбачається, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства. Щодо перерахування коштів. На виконання умов укладеного договору, позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 4 000,00 грн. Враховуючи, що ТОВ «Служба миттєвого кредитування» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ «Вей фор пей» на підставі укладеного між сторонами договору. Даний договір є частиною господарської діяльності товариства. При цьому, перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок відповідача, зазначений ним у Заяві-Анкеті (для отримання кредиту).Щодо надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, то позивач об`єктивно позбавлений можливості їх надати, оскільки не є банком в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою і діє відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Звертаєувагу, що ні первісний кредитор, ні позивач не є банками та на них не розповсюджується дія ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Разом з тим, Кредитор є небанківською фінансовою установою, діяльність яких регулюється спеціальним законодавством для осіб, які надають небанківські фінансові послуги. Зокрема, небанківські фінансові установи позбавлені можливості створення виписок по картковим рахункам споживачів. Отже, твердження Відповідача не заслуговують на увагу. Твердження Відповідача про те, що вона не отримувала кредитних коштів, тощо не заслуговують на увагу. Вбачається, що Відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит. Відповідач вказує лише на недоведеність факту перерахування їй кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. При цьому Позивач зазначає, що відповідач має вільний доступ до своїх рахунків у банківських установах і мав безперешкодну можливість надати суду докази про те, що кредитні грошові кошти на його банківську картку, вказану в договорі чи іншу картку, якою він користується, не надходили. Зокрема, вона мала можливість здійснити запит до банку про наявність у неї карткового рахунку, вказаного в заяві на отримання кредиту, та отримати виписку по вказаному рахунку за період кредитування. Таким чином відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень Крім того, отримавши позовну заяву відповідач зустрічного позову щодо оспорення зазначеного кредитного договору щодо його не укладення, не подав. Таким чином вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір не оспорювався та не визнавався судом недійсним тому є чинним. Щодо розрахунку заборгованості, то у ньому чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. Відповідно до 1.2. Договору кредит надається на строк, зазначений у Заяві-Анкеті та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід`ємною його частиною. Пунктом 1.3. Договору встановлено орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. Пунктом 1.9 Договору зазначено, що граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору): 1 рік. Зазначене також відображено в Заяві-анкеті, відповідно до умов якої строк кредиту становить 365 днів, орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. Відповідно до пп. 1.4.1., 1.4.2. Договору та Заяви-Анкети нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16-й день з моменту отримання кредиту, в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. В разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом. Згідно з п. 1.4 договорів проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування (далі Процентна ставка), протягом фактичного строку користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту в такому розмірі: Документ сформований в системі «Електронний суд» 26.09.2024 10 а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.6); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.в). д) тип процентної ставки - фіксована Сторонами при укладенні договору було досягнуто згоди щодо фіксованого розміру процентної ставки для певного періоду користування кредитними коштами, в залежності від виконання позичальником умов договору. Так, пунктом 1.9 Договору зазначено, що граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору): 1 рік. Враховуючи, що договори було укладено 05.05.2021, граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) закінчився 05.05.2022. Таким чином, період з 05.05.2021 по 05.05.2022 є періодом правомірного користування позичальником кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, який супроводжувався нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у договорі. Відповідно до наданих розрахунків заборгованості нарахування відсотків здійснювалось за період з 05.05.2021 по 04.05.2022, тобто в межах строку кредитування, зазначеного в Кредитному договорі та в Заяві-анкеті на отримання кредиту. При цьому, відповідно до умов договору, відсоткова ставка за перші 16 днів становить 2% на день, з 17 по 30 день -3,64% на день, з 31 по 46 - 5,02% на день, в подальшому - 7,67% на день. Отже, нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами Договору. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного виконання умов договору та контр розрахунок заборгованості, здійснений відповідачем. При цьому, договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін. Більш того, Відповідач тривалий час здійснював погашення заборгованості, в тому числі після спливу орієнтовного строку кредитування, що свідчить про визнання умов договору позичальником, зокрема і умов щодо строку дії договору. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним заборгованості у повному розмірі. Відповідач зазначив, що відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Крім того, відповідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Проте, вказана норма застосовується щодо нарахування штрафних санкцій за порушення виконання умов договору, зокрема неустойки (штрафу та пені), а не відсотків за користування кредитом. Це ж саме стосується і нарахування відсотків у період карантину та під час воєнного стану. У справі, що розглядається, заборгованість складається із: заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками за користування кредитом. Позивач не нараховував пеню, неустойку та/або інші штрафні санкції за невиконання умов договору, а лише відсотки за користування кредитом, у розмірі та строк, погоджений сторонами. Враховуючи, що відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено. Також, в п. 4.9 Договору позичальник зазначив, що кошти отримуються ним не на споживчі цілі, отже, застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про захист прав споживачів є недоречним». Отже, розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами Кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Також, зазначає, що посилання у відзиві на судову практику апеляційного суду не можу бути підставою для винесення аналогічного рішення, оскільки викладені в них висновки не є обов`язковими для урахування при застосуванні норм права відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України. Щодо витрат на правову допомогу.Відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Твердження Відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Отже, такі твердження є припущеннями. Виходячи з чого, та з урахуванням норм чинного законодавства України відсутні будь-які підстави щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Щодо стягнення витрат на користь відповідача, то відповідно до інформації із сайту Судова влада, дана категорія справ є типовою для представника відповідача. Також, треба врахувати той факт, що представник відповідача не приймає участь у судових засіданнях по даній справі. Матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у межах надання правової допомоги, а також доказів оплати за надані послуги, що унеможливлює встановлення як змісту наданих послуг, так і реальності таких витрат. Звертає увагу, що спір виник внаслідок протиправної поведінки відповідача, пов`язаної з тривалим невиконанням умов договору. Отже, стягнення витрат на правничу допомогу з позивача не можна вважати як розумним, справедливим та таким, що відповідає засадам цивільного судочинства. Таким чином, витрати на правову допомогу, заявлені відповідачем є безпідставними, не підтвердженими належними доказами, а їх розмір є завищеним та необґрунтованим. Враховуючи вищевикладене, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відмовити відповідачу у задоволенні вимоги про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу або суттєво зменшити її розмір. 04.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача - Ткаченко Марії Миколаївни. 08.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1 Д, електронна пошта: cancelyaria@privatbank.ua): інформацію, чи видавалась АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) кредитна картка № [NUMBER] , докази зарахування 05.05.2021 на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 4 000,00 грн, а саме витребувати виписки по рахунку [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за номером картки № [NUMBER] за період із 05.05.2021 по 20.05.2021 та ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки № [NUMBER] , в тому числі, але не виключно прізвище, ім`я, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо), та інші відомості про власника вказаної картки. 31.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні повторного клопотання представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 28.11.2024 на адресу суду АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів від 08.10.2024. Представник позивача, Ткаченко Марія Миколаївна , у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 09.12.2024 подала до суду заяву, в якій просиласудове засідання призначене на 09.12.2024 об 11:00 год, проводити без участі ТОВ «Коллект Центр», позов підтримує та просить задовольнити. Також, зазначила, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2024 року по справі № 357/12319/24 було задоволено клопотання ТОВ «Коллект Центр» та витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, чи видавалась АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] кредитна картка № [NUMBER] , докази зарахування 05.05.2021 на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 4 000,00 грн та ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки № [NUMBER] . 25 жовтня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» було надано запитувану судом інформацію та повідомлено, що АТ КБ «Приватбанк» видавалась картка [PERSON] № [NUMBER] . Ідентифікаційні дані власника даної картки, такі як РНОКПП та адреса місця проживання повністю збігаються з ідентифікаційними даними відповідача. Також, АТ КБ «ПриватБанк» було направлено виписку по рахунку за вказаною карткою за період з 05.05.2021 по 21.05.2021, яка містить зарахування на суму 4000 грн у додатку. Договір про надання фінансових послуг № 2112541176297 було укладено 05.05.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] . Сума кредиту в межах даного договору становить 4000 грн та виписка від АТ КБ «ПриватБанк» містить зарахування 05.05.2021 суми 4000 грн. Таким чином, позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які підтверджують факт отримання кредитних коштів [PERSON] за Договором про надання фінансових послуг № 2112541176297 від 05.05.2021. Відповідачка - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача, адвокат Калінін Сергій Костянтинович, у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без участі сторони відповідача. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 05.05.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] укладено договір про надання фінансових послуг №2112541176297 (а.с. 7-9), відповідно до умов якого товариство зобов`язується надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в анкеті-заяві, та складає 4000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил. Відповідно до п. 1.2 Договору кредит надається на строк, зазначений у анкеті-заяві та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід?ємною його частиною. Відповідно до п. 1.3 Договору орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. Відповідно до п. 1.4 Договору проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування (далі - «процентна ставка»), протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі:1) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строкуповернення кредиту;б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64% порівняно з процентною ставкою, в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною уп. 1.4.6);г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною уп. 1.4.в).д) тип процентної ставки - фіксована. Відповідно до п.п. 1.4.1., 1.4.2. Договору нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16-й день з моменту отримання кредиту, в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. В разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом. Згідно п. 3.3. Договору у разі порушення позичальником своїх зобов?язань щодопогашення/оплати суми кредиту та/або процентів за користування ним, товариство має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 1% (один відсоток) від неповернутої частини суми кредиту та/або процентів за користування ним за кожний день прострочення повернення (перевищення строку повернення) заборгованості з урахуванням наступнихобмежень:3.3.1. у разі, якщо сума, одержана за договором, не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення договору - сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті позичальником за порушення виконання його зобов?язань не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної позичальником за договором;3.3.2. у разі, якщо сума, одержана за договором, перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору - пеня за невиконання зобов?язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків сумипростроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушеннязобов?язань позичальником на підставі договору не може перевищувати половини суми, одержаної позичальником за цим договором. Згідно п. 4.14 Договору невід?ємними частинами договору є правила та повідомлення суб`єкта персональних даних про його права, визначені ЗУ «Про захист персональних даних» та яке міститься в матеріалах справи (а.с. 13). Вищезазначена інформація міститься також і у підписаному між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] заяві-анкеті, графіку платежів та паспорті кредиту, що є додатком №1, 2, 3 до договору про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021 (а.с. 9 на звороті, 10, 11-12). Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Представник відповідача, адвокат Калінін Сергій Костянтинович, заперечуючи проти позову, зазначає, що позивач не надав суду докази про отримання [PERSON] листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, про здійснення її входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету, а тому в матеріалах справи відсутні докази укладання кредитного договору в електронному вигляді. Позивачем не надано доказів, які б підвереджували, що саме відповідач була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі, не підтверджено отримання саме відповідачем логіну та паролю в системі, що відповідачем було подано заявку на отримання кредиту, а також що відповідач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, та не надано доказів, які свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження виходячи з наступного. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. П. 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. За змістом ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21). Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18. Згідно п.п. 1.5., 1.6. Договору у разі підписання електронного договору договір будевважатись укладеним в письмовій формі з дати прийняття (акцепту) позичальником пропозиції (оферти) товариства. Датою прийняття (акцепту) та підписання кредитного договору (всіх без виключення його складових, а саме: цього договору; самої заяви-анкети; правил, паспорту кредиту; повідомлення суб?єкта персональних даних про його права, визначені Законом України «Про захист персональних даних», мету збору даних, склад та зміст зібраних персональних даних, та осіб, яким передаються його персональні дані) вважається дата складання та підписання сторонами заяви-анкети. Заява-анкета підписується сторонами шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Відповідно до п. 4.3. Договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством у разі укладення електронного договору в якості підпису сторін буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Згідно п. 4.4. Договору підписуючи цей договір із застосуванням процедури підпису, зазначеної у п. 4. 3. цього договору, сторони усвідомлюють та підтверджують, що відповідно до ст. 639 та ст. 1055 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) цей договір укладений сторонами у письмовій формі з дотриманням всіх вимог діючого законодавства України щодо процедури укладення та підписання договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. Як вбачається із матеріалів справи (а.с. 9 - на звороті) та встановлено судом, 05.05.2021 [PERSON] на сайті smk.zp.ua створила та заповнила анкету-заяву на отримання кредиту, в якій зазначила свої особисті дані: прізвище, ім`я, по батькові, ідентифікаційний номер, рік народження, номер мобільного телефону та електронної адреси, паспортні дані, домашню адресу, адресу реєстрації, місце роботи, номер карткового рахунку. Слід зазначити, що зазначені дані могли бути повідомлені лише особисто позичальником при укладенні кредитного договору та збігаються з даними, які містяться у п. 5 Договору (прізвище, ім`я та по батькові позичальника - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , адреса місця проживання: [ADDRESS] , реквізити паспорта [NUMBER] , номер телефону - [NUMBER] та електронну пошту - [INFO] ) та матеріалами справи (а.с. 49, 75-78). Відповідачка - [PERSON] , через особистий кабінет на веб-сайті ТОВ «Служба миттєвого кредитування», подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» направило їй, за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею у заяві номер телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікаторS7, який відповідачка використала для підтвердження підписання договору та шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, прийняла публічну пропозицію (оферту), проведено ідентифікацію та верифікацію за допомогою системи BankID НБУ та відповідачка підписала кредитний договір (здійснила акцепт пропозиції товариства), тобто відповідний договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», що підтверджується інформацією про хронологію дій щодо укладення електронного договору (а.с. 14-15). Встановлено, що договір про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021 підписаний відповідачкою електронним підписом, за допомогою одноразового ідентифікатора (S7), а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Також, підписання договору про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021 (електронним підписом) свідчить про те, що [PERSON] всі умови цілком зрозуміла та своїм підписом підтвердила та закріпила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Тому, аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання договору про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021 в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора [PERSON] є доведеним, натомість відповідачкою будь-яких доказів на спростування останнього до суду подано не було. Таким чином, договір про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021, підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 05.05.2021 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами у розмірі 10000,00 грн, шляхом підписання кредитного договору, яким передбачені всі істотні умови надання кредиту, сплати відсотків та повернення таких коштів позичальником та, підписавши кредитний договір, відповідачка добровільно погодилася на визначені в них умови кредитування та взяла на себе відповідні зобов`язання. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч. 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Представник відповідачки, заперечуючи проти позову, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачкою коштів, а саме позивачем належними та допустимими доказами не доведено (не надано виписки за картковими рахунками) факту перерахування грошових коштів на рахунок відповідачки, адже відповідь ТОВ «Фінансова компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту виникнення між сторонами правовідносин з кредитування та отримання відповідачем кредитних коштів, а лише підтверджує проведення платежу в системі. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження виходячи з наступного. Так, перерахування на картковий рахунок відповідача [PERSON] ( [NUMBER] ), грошових коштів за договором про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021підтверджується листом ТОВ «Вей фор пей» (а.с. 15 на звороті), в якому вказано, що на підставі укладеного між ТОВ «Вей фор пей» та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» договору про організацію переказу грошових коштів ТОВ «Вей фор пей» було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 4000,00 грн на картковий рахунок [NUMBER] , а також випискою по картковому рахунку за період з 05.05.2021 по 20.05.2021 та інформацією, яка надана АТ КБ «Приват банк» на виконання вимог ухвали про витребування доказів від 08.10.2024 (а.с. 170-172)та не спростовано відповідачкою належними та допустимими доказами, враховуючи, що вона не позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до такої інформації, відповідно до законодавства. 01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №1-12 (а.с. 20-22), відповідно до якого первісний кредитор зобов?язується відступити за плату право грошової вимоги, а фактор зобов?язується здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом та боржниками. відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) належні первісному кредитору права грошової вимоги до боржників, за кредитними договорами вказаними у реєстрі, укладеними між кредитором та боржниками. Відповідно до п. 6.1.1 Договору за цим договором клієнт відступає, а фактор приймає право вимоги. Відповідно до п. 6.1.2, 6.1.3 Договору, реєстр боржників у електронному вигляді передається фактору за актом приймання-передавання реєстру боржників в електронному вигляді не пізніше наступного робочого дня після здійснення повного фінансування на користь клієнта. Реєстр боржників передається фактору за Актом приймання-передавання реєстру боржників для підписання не пізніше наступного робочого дня після здійснення повного фінансування на користь клієнта відповідно до Розділу 7. Згідно з п. 6.1.4 Договору, право вимоги переходить до фактора після здійснення повної оплати фінансування з моменту підписання Акту приймання-передавання Реєстру боржників, який є підтвердження передачі фактору права вимоги до боржників, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги. 03.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було підписано акт приймання - передачі реєстру боржників до договору факторингу №1-12 від 01.12.2021 (а.с. 22 на звороті), згідно якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників в кількості 31632. З копії платіжної інструкції №307600018 від 03.12.2021 (а.с. 22), вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило ціну згідно договору факторингу №1-12 від 01.12.2021. З Реєстру боржників від 03.12.2021 та витягу з реєстру боржників до договору факторингу №1-12 від 01.12.2021(а.с. 23-25), вбачається, що до переліку входить кредитний договір №2112541176297 від 05.05.2021,позичальником за яким є [PERSON] . 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення права вимоги №10-03/2023/01 (а.с. 26-28), відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр», а ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту. Відповідно до п. 2.1 Договору за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору належні попередньому кредитору, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Первісного кредитора до боржників, надалі за текстом - Боржники, зазначених у Додатках №1 та № 3 до цього Договору (надалі також - Реєстр Боржників), включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за Договорами позики (Кредитними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Попередньому кредитору за Права вимоги грошові кошти у розмірі та у порядку, визначених цим Договором. Відповідно до п. 5.2 Договору права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток № 4). 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 (а.с. 29), згідно якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників в кількості 29141 З реєстру боржників від 10.03.2023 та витягу з реєстру боржників до договору№10-03/2023/01 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.03.2023 (а.с. 29 на звороті-31, 32), вбачається, що до переліку входить кредитний договір №2112541176297 від 05.05.2021, позичальником за яким є [PERSON] . У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання за кредитним договором, а лише надає боржникові право вимагати від нового кредитора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Таким чином, у разі сплати відповідачкою коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «Коллект Центр» та зараховані для погашення кредитної заборгованості. Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Представник відповідачки, адвокат Калінін Сергій Костянтинович, заперечуючи проти позовних вимог також зазначає, що проведений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону та долученому позивачем договору позики. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження, виходячи з наступного. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц). Так, на підставу вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача позивачем було надано розрахунок заборгованості, проведений первісним кредитором ТОВ «Служба миттєвого кредитування» за кредитним договором №2112541176297 від 05.05.2021, розрахунок заборгованості станом на 10.03.2023, проведений ТОВ «Вердикт Капітал`та розрахунок заборгованості, проведений позивачем (а.с. 16-17, 18, 19), згідно яких заборгованість відповідачки [PERSON] становить 76114,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4000,00 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 01.12.2021 - 24560,00 грн, заборгованість за процентами нарахована за період з 01.12.2021 по 04.05.2022 - 47554,00 грн. Суд вважає, що надані позивачем розрахунки заборгованості є належними та допустимими доказами, враховуючи, що позивачем надані докази отримання кредитних коштів, а відповідачка заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості свого контррозрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу, до суду не надала. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, позивачем доведено факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачкою грошових коштів у розмірі 4000,00 грн та порушення нею зобов`язання щодо їх повернення, а тому, суд дійшов висновку, що з останньої підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту згідно договору №2112541176297 від 05.05.2021 у розмірі 4000,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості по відсотках у розмірі 36711,00 грн, слід зазначити наступне. Представник відповідачки, адвокат Калінін Сергій Костянтинович, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що структура кредитного договору про надання фінансових послуг достатньо свідчить, що строк кредитування визначається предметом договору (пункт 1.3) і становить 16 днів, а подальші умови, що визначені у подальших розділах договору, передбачають лише умови виконання самого предмета договору, тобто пункту 1.3 договору, який і включає у себе строк кредитування. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за користуванням кредиту за межами строку кредитування, відтак у задоволенні вимог позивача у частині нарахування відсотків слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Отже з врахуванням викладеного, за Договором про надання фінансових послуг № 211254117629792 від 05.05.2021, проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 16 днів, тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за цим договором з врахуванням умов договорів щодо розміру денного відсотку за користування коштами складає 1280,00 грн. (4000*2% х16). Суд враховує дані твердження представника відповідача, виходячи з наступного. Так, згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісяця до дня повернення позики. Ч. 1-3 ст.1056-1 ЦК України, передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованої або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно із ч.1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 (справа №444/9519/12) та від 31.10.2018 (№202/4494/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Тобто, твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contrapro ferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року № 723/304/16-ц стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. Отже, за договорами кредиту та позики проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену процентну ставку за кредитами, нарахування процентів має проводитися на рівні процентної ставки. Встановлено, що п. 1.3 Договору про надання фінансового кредиту №2112541176297 від 05.05.2021, який укладений з ТОВ «Служба миттєвого кредитування», визначено, що орієнтовний строк повернення кредиту становить 16 днів з моменту отримання кредиту. Відповідно до п. 1.4 Договору проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування (далі - «процентна ставка»), протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі:1) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строкуповернення кредиту;б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64% порівняно з процентною ставкою, в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною уп. 1.4.6);г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною уп. 1.4.в).д) тип процентної ставки - фіксована. Відповідно до п.п. 1.4.1., 1.4.2. Договору нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16-й день з моменту отримання кредиту, в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. З наданих позивачем розрахунків заборгованості за договором №2112541176297 від 05.05.2021, вбачається, що заборгованість [PERSON] станом на момент складання позовної заяви - 22.07.2024 становить 76114,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4000,00 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 01.12.2021 - 24560,00 грн, заборгованість за процентами нарахована за період з 01.12.2021 по 04.05.2022 - 47554,00 грн, але враховуючи принцип розумності, співмірності та пропорційності позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 40711,00 грн, яка складається з: 4000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 36711,00 грн. - сума заборгованості за нарахованими відсотками станом на дату відступлення права вимоги (10.03.2023). В ході розгляду справи, судом встановлено, що сума заборгованості за нарахованими відсотками нарахована в період з 05.05.2021 по 04.05.2022, тобто поза межами строку кредиту. При цьому, суд критично оцінює твердження представника позивача, що строк кредиту становить 1 рік та відсотки нараховані в період з 05.05.2021 по 04.05.2022, нараховані саме в межах строку кредитування, оскільки відповідно до п. 1.2 Договору кредит надається на строк, зазначений у анкеті-заяві та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід?ємною його частиною. Так, згідно додатку №2 до Договору кредиту, а саме Графіку платежів за договором про надання фінансових послуг№2112541176297 від 05.05.2021, загальна вартість кредиту складає 5280,00 гривень, з яких: 4000,00 грн - сума кредиту, 1280,00 грн - проценти за користування кредитом, нараховані за період з 05.05.2021 по 20.05.2021, кількість днів у розрахунковому періоді - 16 днів. Вищезазначена інформація міститься також у підписаному паспорті споживчого кредиту, а саме додатку №3 до договору про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021. Також, в додатку № 1 до договору про надання фінансових послуг №2112541176297 від 05.05.2021, а саме в анкеті-заяві для отримання кредиту, зазначено, що позичальник ознайомившись з Правилами надання грошових коштів у позику просила надати їй кредит у розмірі 4000,00 грн, орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів, нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту та зобов`язалася повернути кредит у розмірі 4000,00 грн та сплатити проценти у розмірі 11280,00 грн. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за відсотками, нараховану в межах строку кредитування з 05.05.2021 по 20.05.2021, а саме у розмірі 1280,00 грн. Також, представник відповідачки, адвокат Калінін Сергій Костянтинович, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень. Розмір кредиту, який, як було отримано у розмірі 4000,00 грн, не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, а тому нарахування відсотків за кредитним договором у розмірі 72114,00 грн (зі зменшенням - 36711,00 грн), не відповідає нормам Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, розмір суми нарахованих відсотків не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов. Так, нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст. 3 п. 6, ст. 509 ч. 3 та ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження представника, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.Несправедливими є, зокрема, умови договору про, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача. Однак, вказані норми застосовуються щодо нарахування штрафних санкцій за порушення виконання позичальником умов договору, зокрема неустойки (штрафу та пені), а не відсотків за користування кредитом та самі відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено. Також, при розгляді справи відповідачка не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсними пунктів кредитного договору щодо визначення розміру відсоткової ставки, у зв`язку з їх невідповідністю ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вирішення цього питання в рамках цієї справи є неможливим, оскільки виходить за межі заявлених позовних вимог. Крім того, відповідно до положень п.п. 2.2.1.4 Договору відповідачка мала право протягом 14 днів з дня укладення договору відмовитись від договору без пояснення причин, в тому числі у разі отримання нею грошових коштів. Про намір відмовитись від договору позичальник повідомляє товариство у письмовій формі до закінчення строку у 14 календарних днів з ня укладення договору. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору №07-06/2024 про надання правової допомоги від 07.06.2024, копію прайс-листа АО«Лігал Ассістанс», заявку на надання юридичної допомоги №39 від 01.07.2024, витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 05.07.2024 та платіжну інструкцію №0446750000 від 12.07.2024, відповідно до яких визначено розмір витрат на правничу допомогу, який складає 13000,00 грн (а.с. 36 на звороті - 41). Згідно п. 4.1 Договору №07-06/2024 про надання правової допомоги від 07.06.2024, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги. Згідно заявки на надання юридичної допомоги №39 від 01.07.2024 згідно договору №07-06/2024 про надання правової допомоги від 07.06.2024, сторони погодили надання наступних правових послуг АО товариству по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] : надання усної консультації - 4000,00 грн (2 год по 2000,00 грн), складання позовної заяви - 9000,00 грн (3 год. по 3000,00 грн) Згідно витягу з акту №2 про надання юридичної допомоги від 05.07.2024 сторони погодили надання правових послуг АО товариству у відповідності до заявки: відповідач: [PERSON] , кредитний договір №2112541176297 від 05 травня 2021 року, послуги: надання усної консультації - 4000,00 грн (2 год по 2000,00 грн), складання позовної заяви - 9000,00 грн (3 год. по 3000,00 грн). Отже, позивач ТОВ «Коллект Центр», в зв`язку з розглядом даної справи поніс судові витрати на правничу допомогу на загальну суму 13000,00 грн. Представник відповідача, адвокат Калінін Сергій Костянтинович, на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору №б/н/23 про надання професійної правничої допомоги від 10.09.2024, копію додатку №1 до договору №б/н/23 про надання професійної правничої допомоги від 10.09.2024. копію рекомендованих ставок адвокатського гонорару, копію акту виконаних робіт (наданих послуг) від 23.09.2024 та платіжну інструкцію №@2PL125611 від 10.09.2024, відповідно до яких визначено розмір витрат на правничу допомогу відповідача, який складає 6500,00 грн (а.с. 75-84). Згідно п. 3.2 Договору №б/н/23 про надання професійної правничої допомоги від 10.09.2024, за правничу допомогу клієнт сплачує бюро гонорар, розмір якого визначається сторонами у додатках до цього договору. Згідно додатку №1 до Договору №б/н/23 про надання професійної правничої допомоги від 10.09.2024. за надання правничої допомоги клієнт сплачує бюро гонорар у розмірі 6500,00 грн. Отже, відповідачка [PERSON] , в зв`язку з розглядом даної справи понесла судові витрати на правничу допомогу на загальну суму 6500,00 грн. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Так, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат позивача на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, від позивача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат відповідача на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідач зазначає, що з огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову, заявлена до стягнення з відповідача на користь ТОВ «Коллект Центр» сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності. Також, позивач ТОВ «Коллект Центр» зазначає, що дана категорія справ є типовою для представника відповідача, який не приймає участь у судових засіданнях по даній справі. Матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у межах надання правової допомоги, а також доказів оплати за надані послуги, що унеможливлює встановлення як змісту наданих послуг, так і реальності таких витрат. Отже, стягнення витрат на правничу допомогу з позивача у розмірі 6500,00 грн не можна вважати як розумним, справедливим та таким, що відповідає засадам цивільного судочинства. Таким чином, витрати на правову допомогу, заявлені відповідачем є безпідставними, не підтвердженими належними доказами, а їх розмір є завищеним та необґрунтованим. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Водночас, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial