Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя На обґрунтування вимог позивач зазначає, що 04 вересня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] (далі відповідачем) був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 360 від 04 вересня 2004 року. 24 серпня 2022 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області №367/7947/21 шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти була придбана двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення загальною площею 2,5кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Також зазначила, що відповідач припинив будь-яке спілкування, на усні прохання не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає, від зустрічей і від пропозицій в добровільному порядку розділити майно всіляко ухиляється. Угоди про розподіл спільного майна сторони не досягли. Шлюбний договір не укладався. Оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно перебувають у відповідача. Майно, придбане сторонами спільно в шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, але оформлено на відповідача. На даний час сторони не прийшли до взаємної згоди щодо користування та розпорядження вищевказаним майном як співвласники. В зв`язку з чим, позивач просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 56 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 2,5 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 серпня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, було залишено без руху. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 13 вересня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Від представника позивача - адвоката Горбачової Г.М. через систему "Електронний суд" надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, позовну заяву підтримала, просила її задовольнити. Відповідач будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Сторонами не подано будь-яких інших заяв і клопотань по суті позовних вимог. Усі необхідні підготовчі дії проведені судом на стадії підготовчого розгляду, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне відповідно до статей\~211,\~223 ЦПК України\~здійснювати судовий розгляд справи на підставі наданих сторонами письмових доказів. Частиною 4\~статті 200 ЦПК України\~передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому\~статтею 206 цього кодексу.\~Статтею 206 ЦПК України\~передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так як визнання відповідачем позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про можливість прийняття визнання позову відповідачем та винесення рішення по суті справи у підготовчому засіданні. Згідно ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 2\~статті 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вирішуючи справу на основі наявних доказів, дослідивши наявні у справі письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 04 вересня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 360 від 04 вересня 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.40) Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 серпня 2022, шлюб\~між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 04.09.2004 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Донецька, про що 04.09.2004 р. зроблено запис за № 360, було розірвано. (а.с.22) Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя була придбана двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення загальною площею 2,5кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 386741002 від 13.07.2024, [PERSON] на праві власності належить нежитлове приміщення загальною площею 2,5кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; та двокімнатна квартира загальною площею 56кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] .(а.с.38) Як убачається з Висновку про вартість об`єкта оцінки (нежитлового приміщення загальною площею 2,5кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ), складеного Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ ДЕЛЬТА» від 19.07.2024, ринкова вартість об`єкта оцінки складає без ПДВ 10403грн.00коп. (а.с.14-17) Відповідно до Висновку про вартість об`єкта оцінки (двокімнатної квартира загальною площею 56кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ), складеного Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ ДЕЛЬТА» від 19.07.2024, ринкова вартість об`єкта оцінки складає без ПДВ 479 983,00грн. (а.с.24-32) У відповідності до змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст. 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. (ст. 63 СК України). Положенням ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Суд зауважує, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Правовий аналіз статей 60, 61, 63, 69,70 СК України та статей 368, 372 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 2,5кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; та двокімнатна квартира загальною площею 56кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , набуте сторонами за час шлюбу, та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін і можливим є поділ майна. Таким чином відповідно до ст.\~183,\~356,\~358,\~364,\~379,\~380,\~382 ЦК України\~ поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності; якщо виділ (поділ) є технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. З врахуванням закріплених у статті 3 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги, що визнання відповідачем позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з аналізу правових норм, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 56кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 2,5кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved