Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог просить встановити факт проживання її з [PERSON] в період з 01.01.2004 р. до 24.11.2006 р. однією сім`єю без шлюбу, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю її та [PERSON] , набутою під час проживання однією сім`єю без шлюбу, визнати недійсним договір дарування квартири за зазначеною адресою від 18.07.2015 р., застосувати наслідки недійсності правочину та повернути квартиру у власність дарувальника за договором, визнати за нею право власності на частину спірної квартири в порядку поділу спільної власності подружжя та на частину в порядку спадкування після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що вона з 24.11.2006 р. перебувала в шлюбі з [PERSON] . За час спільного проживання до реєстрації шлюбу вони з останнім створили дружню родину, налагодили свій побут, придбали предмети побуту та майно, в тому числі квартиру [ADDRESS] , яку було оформлено на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] . Під час оформлення спадщини після чоловіка позивачці стало відомо, що спірну квартиру він подарував своїй доньці - відповідачу у справі [PERSON] , чим порушені майнові права позивачки. З 01.01.2004 р. вона з [PERSON] проживали однією сім`єю у квартирі [ADDRESS] , що належала на праві спільної власності позивачці та її дочці [PERSON] , але мали намір на придбання окремого житла. 20.05.2005 р. укладено кредитний договір між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] на суму 25 000 доларів США та у той же день укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Щодо кредитних зобов`язань, то на погашення кредиту витрачалась значна сума спільного доходу позивачки та [PERSON] , як до реєстрації шлюбу, так і після реєстрації. В листопаді 2014 року кредит було погашено завчасно. То ж за фактом, спірна квартира є спільною її та [PERSON] сумісною власністю. Третя особа - [PERSON] звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання її з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. по 04.09.2006 р., визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнання частково недійсним договору дарування в частині відчуження 1/2 частини спірної квартири, визнання права власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири в порядку поділу спільної власності. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.03.1983 р. до 11.11.2003 р. Разом вони постійно проживали за адресою [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, формували спільний бюджет набували майно за спільні кошти. 20.05.2005 р. за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . Загальна вартість вищезазначеної квартири складала 50 000 доларів США. 20.05.2005 р. оформлений кредитний договір на ім`я [PERSON] на суму 25000,00 доларів США та того ж дня оформлений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме вищезазначеної квартири. ЇЇ спільне проживання з [PERSON] припинилося 04.09.2006 р. Зобов`язання по кредитному договору вона з [PERSON] сплачували обоюдно, до закінчення зобов`язань по кредитному договорі, а тому вважає, що квартира за вищезазначеною адресою є спільною сумісною власністю набутою під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є його дочка - [PERSON] та його друга дружина [PERSON] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник вимоги, викладені в позові, підтримали у повному обсязі і просили задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому. У задоволенні позову [PERSON] просили відмовити за необґрунтованістю. Представник третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] - [PERSON] вимоги, викладені в позові [PERSON] , підтримав у повному обсязі і просив задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому. У задоволенні позову [PERSON] просив відмовити за необґрунтованістю. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] вимоги за первісним позовом [PERSON] не визнала, пояснивши, що її батько [PERSON] та [PERSON] 25.11.2006 р. уклали шлюб, до вказаної дати вони разом не мешкали, спільного господарства не вели. [PERSON] при укладенні договору дарування від 18.07.2015 р. стверджував, що будь-яких прав (в тому числі права спільної власності) 3-х осіб стосовно квартири за адресою [ADDRESS] не було. Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу від 20.05.2005 р. вартість спірної квартири складала 252500 гривень, що станом на 20.05.2005 р. за курсом НБУ (505 гривень за 100 доларів США) складало 50000 доларів США. Однак у кредитному договорі від 20.05.2005 р. зазначено, що [PERSON] взяв у кредит 25000 доларів США (половина вартості квартири). [PERSON] не є стороною правочину дарування нерухомого майна від 18.07.2015 р., на момент вчинення правочину дарування нерухомого майна жодних прав на нерухоме майно не мала, оскільки майно було придбано [PERSON] до реєстрації шлюбу. Відповідачка є дочкою [PERSON] , діяла добросовісно, а майно, яке їй подарував батько не було об`єктом спільної власності подружжя, в зв`язку з чим не має підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним. До позовних вимог просить застосувати строк позовної давності, оскільки [PERSON] з самого початку укладання договору дарування знала про те, що [PERSON] подарував їй квартиру, яка була куплена вже з ремонтом та меблями. Позов третьої особи з самостійними вимогами - [PERSON] визнала. Представник відповідачки [PERSON] просила відмовити у задоволенні вимог [PERSON] в зв`язку з необґрунтованістю, позов третьої особи з самостійними вимогами - [PERSON] просила задовольнити. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.в судовому засіданні пояснила, що при посвідченні договору дарування від 18.07.2015 р. не було встановлено будь-яких заборон на відчуження [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS] . Останній на час придбання спірної квартири в шлюбі не перебував, як і не проживав однією сім`єю з іншою жінкою. Ухвалою суду від 22.11.2021 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» у зв`язку із неможливістю Червонозаводським районним судом м. Харкова здійснювати правосуддя під час воєнного стану визначено територіальну підсудність судових справ цього суду за Ленінським районним судом м. Полтави. Надалі розпорядженням Голови Верховного Суду № 65 від 17 листопада 2022 року «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» з 23 листопада 2022 року відновлено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, змінену розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року. Ухвалою суду від 23.03.2023 р. прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи - [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Ухвалою суду від 10.08.2023 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] - [PERSON] , третю особу - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24.11.2006 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Харкова, між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 24.11.2006 р. зроблено відповідний актовий запис № 546. Шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] розірвано 11.11.2003 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Харкова серії [NUMBER] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 11.11.2003 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Харкова серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.05.2022 р., [PERSON] помер [INFO] , про що в книзі реєстрації смертей 22.05.2021 р. зроблено відповідний актовий запис №10513. З копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 12.05.1999 р. Орджонікідзевським РВХМУУМВС України в Харківській області, убачається, що [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 24.07.1987 р., знято з реєстрації 23.02.2006 р., зареєстровано за адресою [ADDRESS] з 01.03.2006 р. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.05.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., зареєстрованого в реєстрі № 2-820, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Продаж здійснено за 252500,00 гривень. 20.05.2005 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML 700/169/2005 в сумі 25000 доларів США на купівлю нерухомого майна, а саме квартири за вищезазначеною адресою. Згідно заяви про видачу готівки № 5 [PERSON] отримав за договором 126250 гривень, що є еквівалентом 25000 доларів США. Згідно довідки АТ «ОТП Банк» від 06.11.2014 р. [PERSON] сплатив заборгованість по кредитному договору № ML 700/169/2005 достроково. З договору дарування від 18.07.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., зареєстровано в реєстрі за № 903, убачається, що [PERSON] подарував [PERSON] належну на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] . Квартира належить дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Дорогій В.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, 20 травня 2015 р. за реєстровим № 2-820. З заяви [PERSON] , поданої до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. 18.07.2015 р., убачається, що на час придбання квартири за вищезазначеною. адресою [PERSON] у шлюбі не перебував, однією сім`єю з будь-якою жінкою не проживав. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.10.2021 р. право власності на нерухоме майно - квартиру за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 18.07.2015. 31.08.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з орендною платою за один місяць користування об`єктом 120,00 гривень. 25.05.2006 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір № 629 в сумі 31500 доларів США на купівлю автомобіля марки Ssang Yong, р.н. [NUMBER] , з правом керування [PERSON] . Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України). Разом з тим, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21). У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». Те, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали однією сім`єю з кінця 2003 року, вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки підтверджується свідками [PERSON] , який підтвердив, що він, будучи водієм [PERSON] забирав його та [PERSON] від місця їх сумісного проживання за адресою [ADDRESS] , а після роботи привозив за зазначеною адресою, вони за сумісні кошти придбали побутову техніку, разом відпочивали в 2004 році в Криму, під час перебування [PERSON] в дитячому таборі [PERSON] та [PERSON] відвідували її, місце своєї реєстрації по [ADDRESS] [PERSON] більше не відвідував з 2003 року, коли його не впустили додому та віддали всі речі, свідком [PERSON] , який підтвердив, що познайомився з [PERSON] в 2004 році, який представив йому [PERSON] як свою дружину, відвідував їх за місцем проживання в районі танкового училища в м. Харкові, свідком [PERSON] , який показав, що в січні 2004 року познайомився з [PERSON] під час святкування нового року у дворі будинку [ADDRESS] , коли петардою потрапили до машини [PERSON] , крім того, останній орендував гараж з 2004 р. у його матері [PERSON] біля будинку за зазначеною адресою, свідком [PERSON] , яка підтвердила, що [PERSON] та її донька [PERSON] разом відсвяткували новий 2004 рік, та с цього часу стали разом проживати однією сім`єю, а вже у лютому 2004 року [PERSON] попросив у неї руки [PERSON] . Показання зазначених свідків є послідовними і логічними, не суперечать доказам, дослідженим в судовому засіданні. Показання свідків [PERSON] про те, що в 2008 році він дізнався від [PERSON] , що у нього інша сім`я та що він придбав своїй доньці [PERSON] квартиру, свідка [PERSON] про те, що в грудні 2005 року на святкуванні його дня народження та хрестин його доньки були присутні як [PERSON] , так і [PERSON] , не спростовують факту проживання [PERSON] з [PERSON] в період з 01.01.2004 р. до 24.11.2006 р. однією сім`єю без шлюбу. Показання свідка [PERSON] про те, що у 2005 році він ставив вікна у квартирі за адресою [ADDRESS] , де був присутній [PERSON] , суд оцінює критично, оскільки дані показання свідка не підтверджені будь-якими іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Водночас суд звертає увагу на те, що показання свідків [PERSON] та [PERSON] є неконкретними, суперечливими та не підтверджують факт відносин [PERSON] та [PERSON] , притаманних подружжю в розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Крім того, судом береться до уваги, що як позивачка [PERSON] , так і [PERSON] зареєстрували розірвання шлюбу з попереднім подружжям одночасно 11.11.2003 р., що свідчить про бажання [PERSON] та [PERSON] утворити сім`ю. Також факт наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї та постійного спілкування сторін, що свідчить про проживання однією сім`єю, підтверджується договором оренди гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеним 31.08.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] , кредитним договором № 629, укладеним 25.05.2006 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] в сумі 31500 доларів США на купівлю автомобіля марки Ssang Yong, р.н. [NUMBER] , з правом керування [PERSON] . Таким чином, позивачкою [PERSON] належними та допустимими доказами підтверджено факт спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 р. і до реєстрації шлюбу 24.11.2006 р. Тобто, вони мали стосунки, притаманні подружжю, вели спільне господарство, проживали разом, як одна сім`я. В той же час, доводи [PERSON] про те, що саме вона проживала спільно з [PERSON] після розірвання шлюбу 11.11.2003 року за адресою [ADDRESS] , разом вели спільне господарство, формували спільний бюджет, набували майно за спільні кошти, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються вищенаведеними доказами, які досліджені та оцінені судом. Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18). Зазначення при укладенні кредитного договору № ML 700/169/2005 від 20.05.2005 р. [PERSON] , так і договорі купівлі-продажу спірної квартири від 20.05.2005 р. місця проживання [PERSON] адреси [ADDRESS] не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності факту сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] . Відповідно до статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Суд не приймає до уваги в якості доказів надані позивачками [PERSON] та [PERSON] копії фотокарток з [PERSON] , оскільки вони не містять часу, місця їх виготовлення, а тому такі докази є недопустимими. Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя». Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Оскільки позивачка [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р., то у силу положень статті 70 СК України спірна квартира за адресою [ADDRESS] є спільним майном подружжя і належить подружжю у рівних частках, тобто наявні підстави для віднесення спірного майна, а саме квартири за вищезазначеною адресою до об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає задоволенню позов в частині визнання за позивачкою [PERSON] права власності на частину спірної квартири. Доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON] матеріали справи не містять. Судом приймається до уваги, що спірна квартира була придбана на кредитні кошти, отримані за договором кредиту та про іпотечний кредит від 20.05.2005 р., які повернуті під час перебування у шлюбі позивачки [PERSON] та [PERSON] шляхом погашення щомісячно, доказів сплати на користь банку позичальником [PERSON] виключно особистих коштів у період перебування з [PERSON] у шлюбі не надано, отже фактично квартира придбана за спільні кошти подружжя. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно із частинами другою та третьою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України). Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, зокрема шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя, або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) (пункт 8.67)). При укладенні [PERSON] договору дарування спірної квартири від 18.07.2015 р. не було отримано у письмовій формі згоди [PERSON] , як співвласника цієї квартири. Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно. Зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Суд при оцінці доказів приходить до переконання, що на момент вчинення оспорюваного договору дарування квартири за адресою [ADDRESS] від 18.07.2015 р. обдаровувана особа - [PERSON] , яка в силу родинних відносин зі своїм батьком не могла не знати про те, що майно належить подружжю - [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, право власності на яке було зареєстроване за [PERSON] , на укладення цього договору не була отримана згода іншого з подружжя - [PERSON] . Відповідачка [PERSON] повинна була проявити розумну обачність, набуваючи у власність спірну квартиру, попередньо набуту подружжям - [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу у спільну власність, без згоди другого з подружжя на її відчуження. Наведене підтверджує недобросовісність контрагента за оспорюваним договором дарування квартири, а тому наявні підстави для задоволення позову [PERSON] в частині визнання договору дарування недійсним. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, суд зазначає, що визначення судом права власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. [PERSON] помер на момент звернення до суду з вимогами про визнання спільною сумісною власністю з померлим та повернення нерухомого майна у власність померлого, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість задоволення вимог позивачів [PERSON] та [PERSON] в цій частині. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивачів за захистом якого вони звернулись до суду. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Судом встановлено ,що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивачка [PERSON] - дружина спадкодавця та [PERSON] - донька спадкодавця. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Частиною першою статті 1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Враховуючи те, що [PERSON] увстановленому законом порядку та строк прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , але її право на спадщину оспорюється іншими особами, суд приходить до висновку про визнання за позивачкою права власності на частину спірної квартири в порядку спадкування. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)). За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами - [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно - квартиру за адресою [ADDRESS] таким, що належить на праві спільної сумісної власності їй та [PERSON] , як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Суд не знаходить підстав для відмови у позові [PERSON] за заявою відповідачки [PERSON] взв`язку з пропуском позивачкою строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України). В силу положень ст.ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що про укладення оспорюваниого договору позивачка дізналася лише після смерті [PERSON] , суд приходить до переконання, що строк позовної давності нею не пропущений. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та про відмову у задоволенні вимог [PERSON] , оскільки обставини, на які посилається позивачка [PERSON] , як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Outcome: partial