Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

05 вересня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , із вимогою про стягнення боргу\~за договором\~позики (а. с. 1-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 17 грудня 2021 року між позивачем та відповідачкою укладено договір безпроцентної позики грошових коштів № Д171221-01 в сумі 181525 гривень, що на день укладання договору еквівалентно 6625 доларів США за курсом НБУ 27,40 гривні, із поверненням у визначений договором строк. 01 лютого року між [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № Д171221-01, якою змінено суму позики на 205792 гривні 95 копійок, що еквівалентно 7183 доларам США у відповідності до курсу АТ «КБ «Приватбанк» на дане укладення додаткової угоди 28,65 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці грошові кошти у розмірі 205792 гривні 95 копійок, що підтверджується власноруч написаною розпискою [PERSON] від 01 лютого 2022 року. Однак відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала. Тому прохає суд стягнути з відповідачки суму заборгованості за договором позики (тіло) у сумі 271158 гривень 25 копійок, неустойку в розмірі 16269 гривень 49 копійок, разом із судовим збором у сумі 2422 гривні 40 копійок та витратами на правову допомогу у сумі 20000 гривень. Ухвалою суду від 08 вересня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 30 хвилин 11 жовтня 2023 року (а. с. 15), копія якої надіслана учасникам справи 08 вересня 2023 року за вихідним № 27903/23-вих/2/204/3458/23 (а. с. 16). Ухвалою суду від 30 січня 2024 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам ДНД ІСЕ Міністерства юстиції України та, на час проведення якої зупинено провадження у справі (а. с. 48 та на звороті). 05 червня 2024 року, дана справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з ДНД ІСЕ Міністерства юстиції України з повідомленням директора інституту про неможливість надання висновку судового експерт, у зв`язку з нездійсненням її оплати. Ухвалою суду від 10 червня 2024 року у справі відновлено провадження, розгляд справи призначений на 11 годину 30 хвилин 01 серпня 2024 року (а. с. 59). Протокольною ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання представниці відповідачки про повторне призначення почеркознавчої експертизи відмовлено (а. с. 90-91). Позивач та його представниця у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, остання надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала позов задовольнити (а. с. 101). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 98), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 17 грудня 2021 року сторонами був укладений договір позики № Д171221-01 (а. с. 36 та на звороті), за яким позивач передав у власність відповідачки грошові кошти у сумі 181525 гривень, що на день укладання договору за курсом НБУ 27,40 гривень еквівалентно 6625 доларів США. В свою чергу, відповідачка зобов`язалася повернути позику у визначений цим договором строк та згідно з визначеним цим договором умовами, зокрема, що загальна сума у гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати 6625 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, але не пізніше ніж через 5 місяці з моменту укладання цього договору, тобто до 17 травня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Разом з цим, приписами п. 11 даного договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її частини за графіком), позичальниця зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 1 % від загальної суми заборгованості, за кожен календарний день існування простроченої заборгованості. Крім того, пунктом 13 договору визначено, що забезпеченням виконання позичальницею зобов`язання за цим договором є передача у заставу рухомого майна автомобіля Volkswagen Golf, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , 2014 року випуску, тип\~кузову\~АВ, колір\~синій, державний номер [NUMBER] , що належить позичальниці на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 17 грудня 2021 року центром 1241. 01 лютого 2022 року сторонами укладено додаткову угоду №\~1 до вищевказаного договору позики (а. с. 37\~та на звороті), якою внесено зміни до п.1,5 та 6 даного договору шляхом викладення їх в новій редакції. Так, сторони погодили п. 1 договору у такій редакції: позикодавець передав у власність позичальниці, з позичальниця приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 205792 гривні 95 копійок, що є еквівалентом 7183 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ «КБ «Приватбанк», встановленим на момент укладення даного договору (1 долар США = 28,65) гривень, в свою чергу позичальниця зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 7183 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ «КБ «Приватбанк» - на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 4 (чотири) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 17 травня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Пункт 5 договору сторони виклали в наступній редакції: «Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до Графіка повернення Позичальником грошових коштів: до 17 лютого 2022 року включно\~8107 гривень 95 копійок, що еквівалентно - 283 доларам США; до 17 березня 2022 року включно\~8595 гривень, що еквівалентно - 300 доларам США; до 17 квітня 2022 року включно\~8595 гривень, що еквівалентно 300 доларам США» та до 17 травня 2022 року включно 180495 гривень, що еквівалентно 6300 доларам США. При цьому, у пункті 6 договору сторони визначили, що позика може бути повернута позикодавцю достроково, а забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна: автомобіль Volkswagen Golf, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , 2014 року випуску, тип\~кузову\~АВ, колір\~синій, державний номер [NUMBER] , що належить позичальниці на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 17 грудня 2021 року центром 1241. Разом з цим, сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної Угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальниці в день підписання даної Угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, позичальниця надала позикодавцю власноруч написану нею розписку (а. с. 38). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Нормами ч. 2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц. При цьому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює їх своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передавання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18. Згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі № 707/2606/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 вказав не те, що наявність боргової розписки у позивача, свідчить про невиконання зобов`язань за договором позики відповідачем. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики від 17 грудня 2021 року № Д171221-01 (а. с. 36 та на звороті) та додаткову угоду до нього № 1 від 01 лютого 2022 (а. с. 37 та на звороті), за яким позивач надав у позику відповідачці грошові кошти у сумі 205792 гривні 95 копійок, що еквівалентно 7183 долари США за курсом АТ «КБ «Приватбанк» на дату складання договору та додаткової угоди й, на підтвердження чого [PERSON] складено та власноруч підписано відповідну розписку від 01 лютого 2022 року (а. с. 38 та на звороті). З огляду на викладене, зважаючи на те, що боргова розписка наявна саме у позивача, суд доходить висновку, що вказане свідчить про те, що [PERSON] зобов`язання за договором позики не виконано. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15-ц (провадження № 61-16100св20) вказали на те, що приписами ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому, у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так, судом встановлено, що 01 лютого 2022 року відповідачкою за договором позики від 17 грудня 2021 року отримано від позивача у власність грошові кошти у сумі 205792 гривні 95 копійок, що еквівалентно 7183 долари США за офіційним курсом АТ«КБ «Приватбанк» станом на день надання. При цьому, умовами договору позики сторони погодили визначити обов`язок [PERSON] повернути всю суму позики у готівковій формі у гривні, сума якої на час повернення позики має бути еквівалентною 7183 долари США за курсом продажів доларів США в АТ «КБ «Приватбанк». Строк повернення позики, сторони визначили датою 15 травня 2022 року. Даний договір позики та додаткова угода до нього підписані [PERSON] та [PERSON] , що свідчить про погодження сторонами їх умов. Крім того, [PERSON] власноручно написано розписку про отримання грошових коштів за вказаним договором позики, про що вказано в самій розписці (а. с. 38). Зазначений договір та додаткова угода до нього недійсними не визнавалися, а отже їх умови є обов`язковими до виконання сторонами. Натомість, доказів виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 17 грудня 2021 року та додаткової угоди до нього від 01 лютого 2022 року, повернення [PERSON] суми, визначеної умовами договору та додаткової угоди, матеріали справи не містять. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачка не виконала умов укладеного з позивачем договору позики від 17 грудня 2021 року та додаткової угоди від 01 лютого 2022 року, враховуючи умови договору позики та положення статті 533 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення боргу у розмірі, визначеному пунктом 1 договору позики з урахуванням внесених до нього змін умовами додаткової угоди від 01 лютого 2022 року. Водночас, суд звертає увагу, що приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки пунктом 1 договору позики від 17 грудня 2021 року та додатковою угодою до нього від 01 лютого 2022 року визначено повернення позики у грошовій сумі в гривнях, в еквіваленті 7183 долари США за курсом АТ «КБ «Приватбанк» станом на день здійснення платежу, який визначений датою повернення боргу 17 травня 2022 року, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення боргу у розмірі, визначеному пунктом 1 договору позики та додаткової угоди до нього від 01 лютого 2022 року, тобто еквіваленту 7183 долари США, виходячи із розрахунку 7183*31,50, за офіційним курсом АТ «КБ «Приватбанк» станом на 17 травня 2022 року 27 гривень, що дорівнює 226264 гривні 50 копійок, а відтак з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню саме вказана грошова сума. Щодо стягнення суми штрафу, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Отже, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання. Нормами ч. ч. 2-3 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторонами було погоджено строк виконання відповідачкою зобов`язання з повернення позики датою 17 травня 2022 року. Однак вказане зобов`язання відповідачкою не виконано ані в строк, обумовлений договором позики, ані станом на день розгляду справи, тому позивач прохає суд стягнути з відповідачки суму неустойки відповідно до вимог п. 11 вказаного договору позики у сумі 16269 гривень 49 копійок. Натомість, суд зазначає про те, що Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі. Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України було встановлено з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно позичальницю звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі та на умовах, визначених договором позики та додатковою угодою до нього, однак зобов`язання за вказаним договором позики та додатковою угодою до нього не виконала, суд доходить висновку, що право позивача на повернення його власності грошових коштів, наданих у позику, порушено, а тому підлягає захисту. Позивач має право вимагати стягнення заборгованості із відповідачки, реалізував це право, звернувшись до суду. Натомість, відповідачка жодних заперечень на предмет позову до суду не надала, своїм правом на надання відзиву не скористалася. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, які узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України». Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та із відповідачки на користь позивача на підставі договору позики № Д171221-01 від 17 грудня 2021 року та додаткової угоди до нього № 1 від 01 лютого 2022 року підлягає стягненню борг у розмірі, визначеному пунктом 1 договору позики, тобто еквіваленту 7183 долари США за офіційним курсом АТ «КБ «Приватбанк» станом на 17 травня 2022 року, що дорівнює 226264 гривні 50 копійок. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 вказав на те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у даній справі на підставі ордеру серії АЕ № 1223278 (а. с. 4), виданого на підставі договору про надання правничої допомоги № 290823 від 29 серпня 2023 року надавала адвокатка Макушева Світлана Валеріївна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 3753 від 02 липня 2018 року). Однак документів на підтвердження витрат на правничу допомогу та обсягу наданих послуг й виконаних адвокатом робіт на суму 20000 гривень позивачем суду не надано. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачем не надано жодних документів на підтвердження обсягу наданих послуг адвокатом, суд доходить висновку, що факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 20000 гривень документально не підтверджений, через що підстави для їх задоволення відсутні. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1906 гривень 93 копійки, виходячи із розрахунку ((2422,4)*(226264,5/287427,74). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial