Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ. Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: зупинити виконання судового рішення Центрального суду м. Миколаєва від 17.01.2017 року щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] до ухвалення рішення по справі; припинити стягнення аліментів на користь [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку і доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 14.11.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовано наступним. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва № 490/9351/16-ц від 17 січня 2017 року зменшено розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року по цивільній справі № 2-3964/11, на користь [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , на утримання малолітньої дитини [PERSON] , з розміру 30% на 1/4 частини від усіх видів заробітку і доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму. встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця. Стягнути на користь [PERSON] , з [PERSON] , аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку і доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи 21 липня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що аліменти на сина за рішенням суду сплачуються ним вчасно, заборгованості не має. Кошти автоматично відраховуються з його доходу з карткового рахунку. Проте, з 14 листопада 2020 року, його син [PERSON] , переїхав, з усіма своїми речами, на постійне проживання до нього, а саме до квартири [ADDRESS] , оскільки з його слів [PERSON] , вигнала його з квартири [ADDRESS] , в якій вони спільно проживали з 2011 року, забрала в нього ключі від неї, а саму квартиру почала здавати в найм третім особам. Сама ж [PERSON] , переїхала проживати до селища Посад-Покровського Херсонської області, точної адреси не знає. До себе відповідачка сина не бажала забирати, що підтверджується її такими діями, як залишення дитини на призволяще, без даху над головою та матеріальних засобів для існування. Кошти, які вона отримувала від позивача в якості аліментів, дитині не надавала, а використовувала їх для власних потреб. В свій час, і старша дитина, донька [PERSON] , не раз була «покинута» матір`ю та проживала з позивачем. Зараз вже донька є повнолітньою та влаштовує своє життя на власний розсуд. За такого, позивач вважає, що оскільки син вже проживає з ним і повертатися до матері та проживати з нею та іншим їй чоловіком в іншому місті, наміру не має, то стягнення аліментів з нього за рішенням суду повинно бути припинено Протоколом автоматизованого розподілу справи від 11.12.2020 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 18.11.2020 року. Після виконання приписів ст. 187 ЦПК України ухвалою судді від 05.01.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 13.05.2021 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Їхньому синові [PERSON] майже 18 років, він є студентом Миколаївського політехнічного коледжу, навчається на денній формі навчання. Учбовий заклад знаходиться в місті Миколаєві. 14.11.2020 року [PERSON] за власним бажанням та дозволом відповідачки переїхав проживати до її квартири по [ADDRESS] . У зв`язку з карантинними заходами в України через проблеми із заміським та міським транспортом йому було важко доставатись до місця навчання, що розташоване у м. Миколаєві. Відповідачка вказує, що вона його повністю забезпечувала, давала грошові кошти. У них були довірливі відносини. Грошима син розпоряджався самостійно, це йому дуже подобалось. Ці гроші відповідачка брала в кредит, бо були відсутні аліменти від батька [PERSON] на його утримання. Окрім цього вона надавала ще сину продукти. Відповідачка вказує, що докази, подані позивачем є недостовірними та не можуть бути прийняті судом як належні. Крім того, [PERSON] вважає, що в разі задоволення позову, отримувачем аліментів може бути тільки син [PERSON] . Вважає розгляд таких позовних вимог є передчасним, так як позивач спершу мав звернутися до Служби у справах дітей Миколаївської міської ради, або до суду з вимогою, про визначення місця проживання дитини з батьком. До теперішнього часу за домовленістю між нею та позивачем, місцем проживання їх сина [PERSON] є проживания сина з матір`ю. І на сьогодні їх син [PERSON] проживає в належній відповідачці квартирі (на праві часткової власності). 24.05.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вважав, доводи відповідачки викладені у відзиві необгрунтованими та такими, що не стосуються предмету розгляду справи, а тому просив про залишення відзиву без розгляду. 08.06.2021 року від [PERSON] надійшло заперечення, в якому доводи позивача, вказані у відповіді на відзив вважає безпідставними та необґрунтованими, а також просила відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі в зв`язку з їх передчасністю, оскільки спочатку необхідно визначити місце проживання дитини. 23.03.2021 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання щодо повторного розгляду питання про зупинення виконавчого провадження з виконання рішення Центрального суду м. Миколаєва від 17.01.2017 року щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] . Дане клопотання мотивує тим, що малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] проживає з батьком, який його повністю утримує. У підготовчому засіданні позивач та його адвокат дане клопотання підтримали. Відповідач та її адвокат вважали клопотання таким, що задоволенню не підлягає. Окрім того, [PERSON] 23.03.2021 року подав клопотання про допит у якості свідка малолітнього [PERSON] , [INFO] , із залученням Органу опіки та піклування. Дане клопотання підтримано позивачем та адвокатом. Відповідач та її адвокат проти задоволення даного клопотання заперечували. Разом з тим, [PERSON] надала заяву про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, а саме: Службу у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, а також заяву про виклик та допит у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Окрім того, [PERSON] надано клопотання про витребування доказів, а саме: зобов`язання головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради надати відомості чи звертався неповнолітній [PERSON] , [INFO] , за наданням медичної допомоги та надати з психоневрологічного кабінету копію амбулаторної картки [PERSON] , [INFO] , а також надано клопотання про призначення по справі судово-психологічної експертизи з постановленням наступних запитань: - Який характер батьківського відношення [PERSON] до сина [PERSON] ? - Який у [PERSON] стиль виховання батьківських установок? - Які саме індивідуальні психологічні особливості [PERSON] .? - Який саме характер знань та уявлень [PERSON] про виховання, розвиток дитини, її індивідуальних особливостей? - Які істинні мотиви поведінки [PERSON] та цілі? 14.06.2021 року від представника відповідача - адвоката Константиновської Н.П. надійшло клопотання про зупинення провадження у даній цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 490/2752/21 за позовною заявою [PERSON] , та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] про вселення та порядок користування нерухомим майном, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». Дані клопотання відповідачем та її адвокатом підтримані. Позивач та адвокат проти залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, а саме: Службу у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради не заперечували. Проти допиту заявлених свідків заперечували, та вважали достатнім допитати у якості свідка лише спеціаліста. Щодо витребування даних щодо стану здоров`я дитини покладались на розсуд суду. Проти призначення по справі експертизи заперечували, та вважали, що це не відноситься до предмету спору; при цьому, зупинення провадження у справі, на думку сторони позивача є таким, що не відповідає вимогам ст. 251 ЦПК України. Судом в порядку ст. 12 ЦПК України поставлено питання про притягнення до участі у справі в якості третьої особи неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , на підставі ст. 18 СК України. Сторони не заперечували. Ухвалою суду від 15.06.2021 року клопотання про зупинення виконавчого провадження з виконання рішення Центрального суду м. Миколаєва від 17.01.2017 року щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] - залишено без розгляду на підставі ст. 44 ЦПК України. Притягнуто до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог Службу у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської та Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради та [PERSON] , [INFO] . Клопотання про допит в якості свідка [PERSON] , [INFO] - залишено без задоволення. Викликано в судове засідання, в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , попереджено свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду (ч. 4 ст. 91 ЦПК України). У зупиненні провадження у даній цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 490/2752/21 за позовною заявою [PERSON] та в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про вселення та порядок користування нерухомим майном, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» - відмовлено. У призначенні по справі судово-психологічної експертизи - відмовлено. У витребуванні доказів, а саме: зобов`язання головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради надати відомості чи звертався неповнолітній [PERSON] , [INFO] , за наданням медичної допомоги та надати з психоневрологічного кабінету копію амбулаторної картки [PERSON] , [INFO] - відмовлено. Підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 21.12.2021 року допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та в якості третьої особи син сторін - [PERSON] 31.08.2022 року від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи довідку про сплату ним аліментів за період з грудня 2020 року по 31.12.2021 року включно. Судові засідання неодноразово відкладалися з різних причин. Ухвалою суду від 13.03.2023 року витребувано від Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) дані щодо сплати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , аліментів на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , за період з 21.07.2016 року по теперішній час. 16.06.2023 року від Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на виконання вимог ухвали від 13.03.2023 року надійшла тільки копія постанови про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] від 05.05.2023 року. За такого, ухвала від 13.03.2023 року є невиконана. Ухвалою суду від 19.06.2023 року відкладено судове засідання, витребувано від Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) матеріали виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , аліментів на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , у період з 14.11.2020 року по день його закриття - 05.05.2023 року. 04.09.2023 року від Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на виконання вимог ухвали від 19.06.2023 року надійшли матеріали виконавчого провадження [NUMBER] за період з 14.11.2020 року по 05.05.2023 року. Ухвалою суду від 30.10.2023 року відкладено розгляд справи на 11.01.2024 року на 11.00 год. Ухвалено про проведення судових засідань, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та зупинення виконання рішення від 17.01.2017 року про стягнення аліментів до ухвалення рішення по даній справі, треті особи які не заявляють самостійних вимог - Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, [PERSON] , в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та на базі системи відеоконференцзв`язку «ВКЗ». Особами які будуть приймати участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку «ВКЗ», через особистий кабінет в системі «Електронний суд» є - [PERSON] . Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі і у зв`язку з надходженням заяв про відкладення розгляду справи. 27.03.2024 року від відповідачки надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Літинського районного суду Вінницької області у зв`язку зі зміною її місця проживання. Ухвалою суду від 23.09.2024 року у задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю відмовлено. Попереджено про необхідність добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання якими не допускається на підставі ст. 44 ЦПК України. З урахуванням надмірного навантаження відкладено судовий розгляд справи на 29.10.2024 року на 10.00 год. Роз`яснено, що в разі повторної неявки в судове засідання відповідачки або її представника, судом буде вирішена справа на підставі наявних даних та доказів, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Ухвалою суду від 29.10.2024 року відкладено розгляд справи на 25.11.2024 року на 12.00 год. Ухвалено про проведення судового засідання з розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів з батька на сина, стягнення аліментів з матері на сина, треті особи які не заявляють самостійних вимог - Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, [PERSON] , проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та на базі системи відеоконференцзв`язку «ВКЗ». Особами які будуть приймати участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку «ВКЗ», через особистий кабінет в системі «Електронний суд» є - [PERSON] . 29.10.2024 року від [PERSON] надійшло клопотання про визнання доказів, поданих позивачем недопустими та недостовірними та виключення їх з матеріалів справи, а також про розгляд справи по іншим доказам, що представлені відповідачкою в матеріалах судової справи. 29.10.2024 року [PERSON] надано додаткові пояснення по справі. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Єнова Л.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. А також уточнила, що припинити стягнення аліментів слід з 14.11.2020 року, тобто з дати початку проживання сина з батьком. Відповідачка та її представник - адвокат Мутьєв Д.В. просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та надти оцінку наданим доказам. ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року, постановленого в цивільній справі №2-3964/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, слідує, що сторони перебували у шлюбі від якого мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин діти залишились на утриманні [PERSON] . Цим же рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 30% від усіх видів доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 09 серпня 2011 року до повноліття дітей. На виконання даного рішення 13.10.2011 видано виконавчий лист №2-3964/11, на підставі якого 01.12.2011 року Центральним відділом ДВС Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2014 року місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , визначено разом з батьком (позивачем) по [ADDRESS] , однак рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2015 року вищезазначене рішення суду було скасовано. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року у справі №490/5743/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року, припинено стягнення аліментів з позивача на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] з тих підстав, що остання з 29 грудня 2013 року проживає із батьком. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 17.01.2017 року у справі № 490/9351/16-ц зменшено розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 05 жовтня 2011 року по цивільній справі № 2-3964/11, на користь [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з розміру 30% на 1/4 частини від усіх видів заробітку і доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця. Стягнуто на користь [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку і доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи 21 липня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Відкликано виконавчий лист № 2-3964/11, виданий 13 жовтня 2011 року Центральним районним судом м. Миколаєва . 17.11.2020 року [PERSON] подав заяву начальнику Служби у справах неповнолітніх дітей Адміністрації Центрального району м. Миколаєа [PERSON] , в якій просив зафіксувати факт його проживання з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження умов проживання, складеного 01.12.2020 року завідувачем сектору захисту прав, свобод і законних інтересів дітей [PERSON] та головним спеціалістом [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] та його син [PERSON] . Членами комісії вказано, що [PERSON] стверджує, що мати вигнала його з квартири [ADDRESS] і він зі своїми речами проживає у батька з 14.11.2020 року. Факт проживання [PERSON] з батьком підтверджується також Довідкою №1/12 від 07.12.2020 року управителя ОСББ «Північ-2» та Актом проживання, складеного та завіреного 26.11.2020 року сусідами [PERSON] та управителем ОСББ «Північ-2». Як вбачається з листа Центрального ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) від 16.03.2021 року №15961, в рамках виконавчого провадження [NUMBER] по стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] за період з 01.09.2020 по березень 2021 було нараховано та виплачено наступні суми коштів: - вересень 2020 року - 428,00 грн. (09.09.2020) та 579,5 грн. (22.09.2020) - жовтень/листопад 2020 року - 0,00 грн.; - грудень 2020 року 884,50 грн. (15.12.2020) 28,50 грн. (22.12.2020) та 856,00 грн. (10.12.2020); - січень 2021 року 884,50 грн. (19.01.2021) та 884,50 грн. (28.01.2021); - лютий 2021 року 884,50 грн. (05.02.2021) та 884,50 грн. (23.02.2021) - березень 2021 року - 582,10 грн. (09.03.2021). Згідно розрахунків державних виконавців станом на 01.10.2016 заборгованість [PERSON] складала 1230,00 грн, станом на 01.08.2017 року - 2157,39 грн. Розмір заборгованості по сплаті аліментів станом на травень 2021 року складав 357 грн, що підтверджується розрахунком головного державного виконавця Дідик К.А . [PERSON] пояснив, що з 14.11.2020 року проживав з батьком, тому що мати його вигнала з дому, у зв`язку з тим, що їй потрібно здавати житло в оренду, сама проживала з новим чоловіком в селі. Кошти на його утримання мати не давала, а давала тільки ті кошти, які батько перераховував. Бажання спілкуватися з матір`ю відсутнє. При цьому, пояснив, що йому відомо, про можливість стягнення аліментів з матері на його користь, але такого позову не подав, оскільки не мов у цьому потреби. Свідок [PERSON] , яка є головним спеціалістом Служби захисту дітей у судовому засіданні вказала, що [PERSON] повідомив службу, що проживає з батьком. Даний факт був зафіксований та підтверджено проживання сина з батьком в хороших умовах. Свідок [PERSON] , яка є завідувачкою сектору захисту прав, свобод і законних інтересів дітей, пояснила, що дитина зверулась до служби для того, щоб зафіксувати факт проживання з батьком, повідомивши, що мати 14.11.2020 року його вигнала В зв`язку з цим, спеціалістами прийнято рішення вийти на огляд помешкання батька з яким проживає дитина. Разом з цим, на зауваження відповідачки щодо незалучення її до огляду, [PERSON] пояснила, що спеціалісти мають право не запрошувати на огляд всіх прописаних у квартирі. Крім того, [PERSON] здійснено телефоний дзвінок та повідомлено про бажання дитини проживати з батьком. Згідно довідки про відрахування аліментів з пенсійної виплати [PERSON] виданої 19.08.2022 року ГУ ПФУ в Миколаївській області, за період грудень 2020 - серпень 2022, за ВП [NUMBER] по стягненню аліментів на утримання сина [PERSON] утримано борг у сумі 1390,80 грн. Борг по аліментам станом на 01.09.2022 року відсутній. 09.02.2022 року Центральним ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) надано відповідь [PERSON] на його звернення, в якій вказано, що за період з 14.11.2020 року по 20.11.2021 року в рахунок сплати на користь [PERSON] за виконавчим провадження [NUMBER] ним було сплачено: грудень 2020 року - 1769,00 грн. січень 2021 року - 1769,00 грн. лютий 2021 року - 1769,00 грн. березень 2021 року - 1466,60 грн. квітень 2021 року - 530,70 грн. травень 2021 року - 2299,70 грн. червень 2021 року - 1046,18 грн. липень 2021 року - 1483,20 грн. серпень 2021 року - 1483,20 грн. вересень 2021 року - 1680,00 грн. жовтень 2021 року - 1680,00 грн. листопад 2021 року - 1429,03 грн. Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС Ткаченко М.П., встановлено фактичне та повне виконання рішення суду щодо стягнення аліментів на [PERSON] на користь [PERSON] (Соколової), відсутність заборговагості та виконавче провадження закрито. ІІІ. ВИСНОВКИ ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованапостановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд у постанові від 12 травня 2023 року у справі 3 686/12480/22 наголосив на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. За приписами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок стосуються обох батьків дитини. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини (ч.ч.2, 3 ст.181 СК України). Згідно ч.3 ст.181, ч.1 ст.184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Крім того, згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої одним із таких способів є припинення правовідношення. Відповідно до п.п.17, 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Положеннями ст.273 СК України передбачено те, що у разі зміни матеріального або сімейного стану особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Аналогічні приписи також містить ч.2 ст.273 ЦПК України згідно якої якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Таким чином, слід прийти до висновку про те, що у разі, якщо батьки дитини проживають окремо та коли особа, з якої стягуються аліменти, починає проживати разом з дитиною, на яку такі аліменти сплачує, та утримує цю дитину, сплата аліментів іншому з батьків, який, відповідно, починає проживати окремо від дитини, втрачає сенс, адже вказані кошти платник аліментів має можливість безпосередньо витратити саме на утримання дитини. Сплата в цьому разі аліментів не відповідатиме приписам ст.181 СК України. З урахуванням предмета спору в цій справі, однією з обставин, яка підлягає доказуванню, є те, з ким саме з батьків проживають діти на час звернення до суду з позовом - з одержувачем аліментів чи з їх платником. У даному випадку судом встановлено, що на час вирішення позовних вимог по суті син сторін [PERSON] досяг повноліття, та виконавче провадження про стягнення аліментів закрито з його фактичним виконанням. Встановлено, що [PERSON] на момент звернення позивача до суду досяг віку 17 років та, згідно чинного законодавства, мав право визначати місце свого проживання самостійно та за приписами ч.4 ст.152 СК України, мав право на стягнення аліментів на свою користь. Оскільки останній проживав з позивачем, що є істотною обставиною, яка припиняє обов`язок стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання сина, суд дійшов висновку про необхідність звільнення [PERSON] від сплати аліментів на утримання сина [PERSON] з 14.11.2020 року. У постанові ВС від від 03 лютого 2021 року у справі №520/21069/18 (провадження №61-1347св20) зазначено наступне. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про звільнення від сплати аліментів, суд виходив з того, що у листопаді 2020 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення для позивача сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. (позиція ВС у постанові від 29 червня 2022 рокуу справі №596/826/21-ц (провадження №61-3738св22)) При вирішенні даного позову суд враховує позицію ВС, викладено в постанові від 28.09.2022 року у справі №686/18140/21, в якій вказано наступне. «Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Верховний Суд залишаючи касаційну скаргу без задоволення зазначив, що вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи думку неповнолітнього, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з батьком. Син сторін на час подання позову та розгляду справи в суді досяг 14 років, а отже він в силу норм чинного законодавства може вільно обирати собі місце проживання з кимось з батьків, які мають у власності житлові приміщення. Син сторін пояснював, що, враховуючи свої інтереси, він проживає у будні дні у квартирі батька, а у вихідні дні та у період канікул і квартирі матері. Підстави для втручання суду у порядок, який фактично склався і який відповідає інтересам дитини, відсутні. Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини. Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що відповідач не використовує кошти (аліменти) на утримання дитини. Також судом встановлено, що неповнолітній син сторін проживає з обома батьками, доказів того, що позивач повністю утримує сина, суду не надано, а тому у задоволенні позову відмовлено.» За такого, враховуючи вищевказані висновки Верховного Суду, а також досліджені судом докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що матір змінила місце свого проживання та, як наслідок син став проживати з позивачем (батьком), що є істотною обставиною, яка припиняє обов`язок стягнення аліментів на користь відповідача на утримання дитини з боку позивача, а тому [PERSON] є таким що підлягав звільненню від сплати аліментів на утримання [PERSON] з 14.11.2020 року. Такий висновок суду узгоджується з постановою ВС від 19.12.2022 року у справі №643/3223/21. Доводи відповідачки про те, що мало бути визначено місце проживання дитини за вимогами одного з батьків, на увагу не заслуговують, адже такого спору на час вирішення по суті позовних вимог між сторонами у справі не існувало, крім того у відповідності до ч. ст. 160 СК якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд також не бере до уваги заперечення відповідачки про неналежність доказів, оскільки вони є такими, що відповідать приписам ст.ст.76-83 ЦПК України. Крім того, [PERSON] не заперечувала факту, що син в указаний період часу проживав з батьком. Суд також враховує наступне. За ч. 1,2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. [PERSON] досяг повноліття [INFO] . Тобто, на момент розгляду справи є повнолітнім та постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) Ткаченко М.П. від 05.05.2023 року закінчено виконавче провадження [NUMBER] щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] . За такого, враховуючи приписи ст.5 ЦПК України та ст. 16 ЦК України, суд приходить до висновку, що захист цивільним прав та інтересів [PERSON] в цій частині позовних вимог слід провести способом передбаченим законом, а саме: вважати припиненими правовідносини між [PERSON] та [PERSON] , щодо стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку і доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, за рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва №490/9351/16-ц від 17.01.2017 року, починаючи з 14 листопада 2020 року. Щодо вимог про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] суд приходить до наступного. За приписами ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аліменти сплачуються тому з батьків з ким проживають діти. Згідно ч.2, ч.3 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як судом вже зазаначалося, згідно вимог ст. 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними, тому може сама звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з батьків, які не можуть досягнути згоди щодо стягнення аліментів на її утримання. Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 23 серпня 2023 року у справі №707/1319/22. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 47 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Частиною четвертою статті 152 СК України передбачено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема про стягнення аліментів на свою користь. Суд враховує, що [PERSON] з позовом про стягнення з батьків аліментів на своє утримання, які, в свою чергу не можуть досягнути згоди щодо стягнення аліментів на дитину, до суду з таким позовом не звертався, хоча має право на самостійне одержання і розпорядження аліментами від батьків. Суд бере до уваги позицію Верховного Суду, згідно якої суди повинні виносити збалансовані рішення, зокрема зазначено, що для суду важливо не просто ухвалити рішення, а воно має бути таким, щоб його можна було реально виконати. Ухвалені судом рішення не можуть бути не виконані, адже невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). За приписами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ч.1 ст. 4 ПК України). Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За ч.ч.1-5 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. За ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] досяг повноліття [INFO] . За такого, вимоги щодо стягнення аліментів на неповнолітню дитину не відповідають способу захисту порушеного права на даний момент. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). За такого, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , що однак не позбавляє права на звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів у спосіб, передбачений законом. Щодо строків розгляду справи суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чинному повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Крім того, відповідно дост. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно з ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України. Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи. Таким чином, норми ЦПК України щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України). Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"), тим паче, коли вони стосуються інтересів дитини. Суд вважає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах Європейський Суд виробив у своїй практиці кілька взаємопов`язаних критеріїв: - складність справи; - поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); - поведінка судових та інших державних органів; - важливість предмету розгляду для заявника. Довга тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, якщо сама справа є складною як з фактичного, так і з правового боку. Тобто, Європейський Суд кожного разу оцінює поведінку сторін та їх вплив на тривалість розгляду справи. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги щодо стягнення аліментів залишено без задоволення, при цьому сплата судового збору за ці вимоги не передбачена законом. Вимога про припинення стягнення аліментів підлягає задоволенню у спосіб зазначений вище, а тому сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. За такого, оскільки на даний час ставка за судовим збором складає 1211,20 грн, то з відповідачки на користь держави підлягає стягненню сума у розмірі 370,40 грн (1211,20-840,80). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial