Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

У липні 2024 року позивач [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з 20.06.2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2024 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , які проживають із позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач частково з мінливою періодичністю приймає участь в утриманні дітей, додаткової матеріальної допомоги не надає. Позивач несе значні витрати на утримання дітей, діти відвідують гуртки та потребують додаткових витрат на ліки. Домовленості щодо утримання дітей між сторонами не досягнуто. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 05.11.2024 року, просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2024 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив та додаткові пояснення, у яких він позовні вимоги визнав частково, просив суд зменшити розмір аліментів на утримання дітей до 3 196 грн. В обґрунтування заперечень відповідача посилався на те, що розмір аліментів, які просить стягнути позивач, є завищеним, необґрунтованим та таким, що не відповідає рівню доходу відповідача та вимогам законодавства. Зазначив, що він жодним чином не заперечує свій обов`язок, як батька, брати участь в утриманні спільних дітей, однак визначаючи розмір аліментів, позивач не врахувала, що відповідно до ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Окрім того, він не ухилявся від обов`язку матеріально утримувати своїх дітей. Так, відповідач вносив оплату за заняття доньки у вокальному гуртку, закупав для дітей канцтовари перед початком навчального року, вносив грошові кошти на карткові рахунки дітей, що підтверджується відповідними квитанціями. Звернув увагу суду, що витрати позивача на дітей не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і до таких витрат позивачем включені додаткові витрати на дітей, що не можуть входити до складу аліментів. Також зазначив, що він з березня 2024 року має постійне місце роботи працює на посаді авто ремонтника у ФОП [PERSON] на 0,25 ставки, відповідно, розмір доходу відповідача складає 2 000 грн., що підтверджується довідкою про доходи. Відповідач страждає на бронхіальну астму, що негативно впливає на працездатність та фінансовий стан відповідача. Окрім того, батько відповідача є пенсіонером за віком та має третю групу інвалідності за загальним захворюванням з ураженням органів, наразі проживає один та потребує фінансової допомоги з боку відповідача. Позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив у якій просила відхилити доводи відповідач, викладені ним у відзиві, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначила, що витрати, про які казав відповідач у відзиві, не є аліментами. Поповнення на картки дітей по 100 грн. протягом 9 місяців не містять призначення платежу та є коштами на особисті потреби дітей, які вони просили у свого батька. На думку позивача, відповідач вводить суд в оману, оскільки має додатковий неофіційний дохід, оскільки на сьогоднішній день дорослій людині неможливо прожити на 2 000 грн. в місяць. На підтвердження того, що відповідач хворіє на бронхіальну астму і потребує коштів на ліки та регулярні обстеження, відповідачем надано лише акт обстеження стану здоров`я призовника від 27.05.2004 року, тобто двадцятирічної давнини. Доказів щорічного обстеження чи понесення витрат на лікування відповідачем не надано. Представник позивача\~ адвокат\~Левицька Г.Л.\~та позивач\~ [PERSON] \~письмово просили судове засідання по справі проводити без застосування засобів технічної фіксації, уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] письмово просив судове засідання по справі проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав частково, просив визначити суму аліментів, яка буде стягуватись із відповідача на користь позивача на утримання дітей у розмірі 3 196 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.06.2008 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2024 року було розірвано, що також підтвердив відповідач. Батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] \~та [PERSON] (а.с. 11), що підтвердив відповідач. Відповідачем у відзиві не заперечувалось, що діти проживають разом із позивачем. Згідно копії довідки про доходи [PERSON] від 20.06.2024 року, остання працює на посаді вихователя в Департаменті гуманітарної політики ДМР та за період з грудня 2023 року по травень 2024 року загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати складає 43 778,66 грн. (а.с. 6). Позивачем також надано копії медичних документів щодо лікування бронхіальної астми у дитини [PERSON] (а.с. 9-10). Згідно копії довідки про доходи [PERSON] від 23.09.2024 року, останній працює у ФОП [PERSON] на посаді авторемонтника та за період з березня 2024 року по серпень 2024 року загальна сума доходу відповідача складає 12 000 грн. (а.с. 34). Батько відповідача [PERSON] (а.с. 35) є пенсіонером та має 3 групу інвалідності (а.с. 40). Відповідачем також надано копії медичних документів [PERSON] , тобто батька відповідача, а саме: довідку до акта медико-соціальною експертною комісією (а.с. 37), а також виписку № 695 із медичної карти амбулаторного хворого (а.с. 31-39). Згідно акту обстеження стану здоров`я призовника [PERSON] , тобто відповідача, від 27.05.2004 року, останній має захворювання «Бронхіальна астма» (а.с. 41). Матеріали справи містять також копії квитанцій про перерахування грошових коштів відповідачем дітям у листопаді 2023 року, грудні 2023 року, квітні 2024 року, червні 2024 року та липні 2024 року окремими платежами за вказані періоди на загальну суму 2 312 грн., що підтвердила позивач (а.с. 44-61). Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Положеннями ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789\~ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, вбачається, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.\~182\~СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. На підставі ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема й розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» у 2024 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3 196 грн. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 квітня 2024 року становить 8000 гривень. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Положеннями ч. 1 ст.\~141\~СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягнути із відповідача на користь позивача на утримання дітей, суд бере до уваги стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, який офіційно працевлаштований та є працездатним. При цьому, посилання відповідача на те, що його захворювання впливає на його фінансовий стан суд до уваги не приймає, оскільки відповідних належних та допустимих доказів матеріали справи не містять. Суд також критично ставиться до заперечень відповідача стосовно того, що на його утриманні перебуває непрацездатний батько, оскільки примусового стягнення аліментів з відповідача на утримання батька не здійснюється, а допомогу батьку він надає у добровільному порядку. Окрім цього, батько є пенсіонером та отримує пенсію. Однак, при визначенні величини аліментного платежу суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує, зокрема, матеріальне становище платника аліментів. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідності стягнення саме такого розміру аліментів на утримання дітей, визначеного позивачем у розмірі 15 000 грн., враховуючи, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей. Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі, враховуючи, що відповідач заперечує проти визначеного позивачем розміру аліментів. Доводи позивача про стягнення аліментів у розмірі 15 000 грн. не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки фактично обумовлені додатковими витратами, пов`язаними з витратами на лікування та навчання дітей. Суд з цього приводу зазначає, що аліментні платежі необхідні аби забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. При цьому, в разі наявності інших витрат, пов`язаних з лікуванням, оздоровленням чи інших додаткових витрат на утримання дитини, позивач не позбавлена права звернутися із відповідним позовом до суду. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~Сімейного кодексу\~України визначено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані та здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, з огляду на те, що діти сторін знаходяться на утриманні своєї матері, яка потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, враховуючи те, що відповідач є працездатною особою, інших осіб на утриманні не має, має забезпечити дітям не тільки мінімальний, а й достойний рівень життя, а також те, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача на утримання дітей у розмірі 5 000 грн. щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з 08.07.2024 року і до досягнення дітьми повноліття. Суд звертає увагу, що визначена сума аліментів є не меншою ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та, з огляду на обставини справи, буде об`єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення аліментів. Стаття 191\~СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позовні вимоги було задоволено частково, тому з відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути судовий збір у розмірі 403,73 грн. в дохід держави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial