Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса, в якому просила встановити факт, що вона є рідною племінницею [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] , яким він заповів все своє майно [PERSON] ; змінити черговість одержання права на спадкування, визнавши за [PERSON] право на спадкування в порядку першої черги на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] ; усунути [PERSON] від права на спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 1978 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Київського районного народного суду м. Одеси від 22.05.1979 за нею визнано право власності на частину домоволодіння [ADDRESS] . Далі було належним чином зареєстровано право спільної часткової власності на 45/100 частин вищезазначеного домоволодіння. Разом з нею з 1978 року по день смерті проживав її дядько [PERSON] , який помер [INFO] , та за яким вона доглядала. Однак, після смерті [PERSON] виявилось, що документи, якими можливо було б підтвердити родинні відносини з останнім зникли, та їй стало відомо, що [PERSON] склав заповіт на її сестру [PERSON] , яка все життя мешкає в м. Житомирі та ніколи з ним не проживала і не цікавилась його життям. Зазначає, що [PERSON] та її мати [PERSON] були рідними братом і сестрою, їхніми батьками були [PERSON] та мати [PERSON] . Народились вони в Житомирській області, Андрушківський р-н, с. Нова Котельня, [PERSON] у 1934 році, а її мати у 1919 році. Указує, що [PERSON] постійно проживав в Україні, а її мати [PERSON] у 1942 році зареєструвала шлюб з [PERSON] , та в 1946 році разом зі своїм чоловіком [PERSON] та двома дітьми, нею і її братом, переїхали в м. Балашов Саратовської області, а в подальшому повернулися до с. Нова Котельня Житомирської області. Зазначає, що надати копію свідоцтва про шлюб її матері з [PERSON] немає можливості, оскільки воно знаходиться в її сестри [PERSON] , яка після отримання спадщини відмовляється його надати. Вона намагалася отримати документи шляхом направлення запитів до різних установ, за місцями роботи [PERSON] , а саме його автобіографію, оскільки в ній в ті часи обов`язково зазначалися відомості про членів сім`ї, однак це не принесло бажаного результату. Указує, що також сам [PERSON] вважав її сестрою, оскільки вона завжди була з ним поряд та доглядала його близько 40 років. 18.10.1977 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав 7/50 частин домоволодіння [ADDRESS] . 22.05.1979 за рішенням Київського районного суду домоволодіння [ADDRESS] поділено між [PERSON] та [PERSON] й у власність [PERSON] перейшло 2/25 частин цього домоволодіння. Указує, що 17.09.1979 сталася авіакатастрофа літака ТУ-104Б, пасажиром якого був [PERSON] , та в результаті якої останній отримав важкі травми, які стали наслідком багатьох захворювань та в подальшому він отримав 2 групу інвалідності. Весь час та до смерті він дуже хворів, перебував на постійному диспансерному обліку в Одеському обласному психоневрологічному диспансері, в Одеській міській клінічній лікарні, потребував постійного стороннього догляду та постійного прийому медикаментів. З моменту придбання домоволодіння позивач та [PERSON] проживали по сусідству, а після авіакатастрофи [PERSON] став проживати у неї, оскільки постійно хворів, потребував лікування та стороннього догляду, а тому вона його годувала, доглядала за ним, лікувала. Зазначила, що відповідач [PERSON] є сином [PERSON] , який проживав у м. Львові, життям батька не цікавився. Після смерті [PERSON] приїхала її сестра і повідомила їй, що [PERSON] склав на неї заповіт, яким все своє майно заповів їй. 11.03.2020 позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за законом, однак отримала відмову у зв`язку з наявністю заповіту, яким спадкодавець заповів усе своє майно [PERSON] . \~ \~ \~ \~Вважає, що вона має переважне право на спадкування, оскільки близько 40 років до смерті [PERSON] доглядала за ним. Від [PERSON] до суду, з посиланням в ньому на ст. 178 ЦПК України, надійшов документ складений усупереч положень Конституції України (ч. 5 ст. 10, п. 4 ч. 1 ст. 92), ЦПК України, законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (ст. 12), «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII (ст. 1, ч. 6 ст. 13, частин 1, 2 ст. 14) іноземною мовою, та ухвалою суду від 27.03.2024 його повернуто особі, яка його подала без розгляду. Від відповідача [PERSON] 15.03.2023 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що проти позову [PERSON] заперечує частково, в частині вимог про визнання заповіту недійсним не заперечував, оскільки його батько хворів на психічні захворювання та, на його думку, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та не міг скласти заповіт, а тому він підлягає визнанню недійсним. Проти задоволення позовних вимог в іншій частині заперечував. Також зазначив, що він звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (справа № 522/18501/20). Указує, що до участі у даній справі позивачем не залучено приватного нотаріуса Луцяк Т. М., яка посвідчувала спірний заповіт, крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки вимоги про встановлення факту родинних відносин підлягають розгляду в порядку окремого провадження, тоді як вимоги про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування підлягають розгляду в порядку позовного провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Пилаєва В. В. позов просили задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача\~ [PERSON] \~ адвокат\~Рязанов Ю.\~А.\~у судовому\~засіданні просив\~у задоволенні\~позову відмовити.\~Зазначив,\~що [PERSON] \~є спадкоємцем\~ [PERSON] \~за заповітом\~та прийняла\~спадщину.\~При цьому\~про дійсність\~заповіту свідчить\~і рішення\~суду від\~27\~лютого 2024\~року у\~справі №522/18501/20,\~яким у\~задоволенні позову\~ [PERSON] \~до [PERSON] ,\~зокрема про визнання заповіту недійсним, відмовлено. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи провести без його участі. Заслухавши у судових засіданнях пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд встановив таке. У грудні 2019 помер [PERSON] . 02.04.2009 [PERSON] складено заповіт, відповідно до якого усе своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, а також все те, а що він за законом на день його смерті буде мати право, заповідає [PERSON] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т. М. та зареєстровано в реєстрі за № 445. Крім того, у заповіті зазначено, що свого сина [PERSON] він позбавляє права спадкувати майно як за заповітом так і за законом. Як слідує з листа державного нотаріуса Тинкул О. В., від 09.07.2020 за № 1446с0/02-14, [PERSON] 11.03.2020 подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно матеріалів спадкової справи спадкодавець [PERSON] залишив заповіт на все майно , що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, а також все те, що він за законом на день його смерті буде мати право, на користь іншої особи, яка прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до Приморської державної нотаріальної контори м. Одеси у строк, визначений чинним законодавством для прийняття спадщини. У листі нотаріусом зазначено, з посиланням на ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що [PERSON] не є спадкоємцем після смерті [PERSON] . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів». Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ст. 1223 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У статті 1247 ЦК України закріплені загальні вимоги до форми заповіту, згідно з якими: 1) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; 2) заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; 3) заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; 4) заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до частини третьої статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 153/1216/17-ц (провадження № 61-39409св18) зазначено, що на заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Заповіт може бути нікчемним або ж визнаватися недійсним в судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Нікчемність заповіту не визнається в судовому порядку, оскільки правочин є нікчемним в силу закону. Обов`язок перевірки заповіту на предмет відповідності вимогам законодавства покладений на нотаріуса. У випадку, якщо нотаріус визначає заповіт як нікчемний, він відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України). Тобто суд може визнати заповіт недійсним, якщо особа не усвідомлювала значення своїх дій, перебувала під фізичним або психологічним тиском, склала заповіт під дією обману, погрози, насильства, якщо дії особи були вимушені або з інших причин не відповідали реальній волі особи. У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 302/773/17-ц (провадження № 61-48436св18) зазначено, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 367/704/16-ц вказано, що, враховуючи правову природу заповіту, можна дійти висновку, що основним змістом заповіту є призначення спадкоємця або спадкоємців, а також визначення юридичної долі майна (прав та обов`язків спадкодавця), що виступає об`єктом спадкового наступництва. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України). У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (стаття 1263 ЦК України). У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї (ст. ст. 1264, 1265 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Стаття 1259 ЦК України передбачає можливість зміни черговості одержання права на спадкування, у тому числі і за рішенням суду. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин. Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження №61-48561св18), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18), від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження № 61-23350св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21). Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. При цьому має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 206/68/15-ц, від 08 жовтня 2018 року у справі № 441/509/16, від 24 вересня 2020 року у справі № 534/1318/17. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. У позовній\~заяві [PERSON] \~посилалася на\~те,\~що [PERSON] \~був її\~дядьком,\~а саме\~рідними братом її матері [PERSON] . Як слідує з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої зазначено: [PERSON] та [PERSON] . 03.08.1967 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 04.06.2020. Згідно з листом Державного архіву Житомирської області від 15.07.2020 № С-2757/03-1 у книгах реєстрації актових записів про шлюб по Новокотельнянській сільраді Андрушківського району за 1941-1942 року, що надійшли на зберігання до Державного архіву Житомирської області частково, запису про реєстрацію шлюбу [PERSON] та [PERSON] не виявлено. Відповідно до архівної довідки Державного архіву Житомирської області від 18.06.2020 № С-2295/01-1 в метричній книзі реєстрації народжень по церкві Покрова Пресвятої Богородиці с. Нова Котельня Житомирського повіту Волинської губернії за 1919 рік зазначено, що « [PERSON] » «так у документів, текст російською мовою» народилася [INFO] . Дата хрещення 01 жовтня 1919 року. Запис реєстрації № 16. Батьки: « [PERSON] и [PERSON] » «так у документі, текст російською мовою», обоє православні. Згідно з листом Державного архіву Житомирської області від 15.07.2020 № С-2757/03-2 у книзі реєстрації актових записів про народження по Новокотелянській сільраді Андрушківського району за 1942 рік, що надійшла на зберігання до Державного архіву Житомирської області частково, запису про народження [PERSON] не виявлено. Згідно з листом Державного архіву Житомирської області від 09.09.2020 № С-3750/01-2 у книзі реєстрації актових записів про народження по с. Нова Котельня Андрушківського району за 1934 рік, що надійшла на зберігання до Державного архіву Житомирської області частково (а/з №№1-21 з 01.01.1934 по 08.09.1934), запису про народження [PERSON] не виявлено. У книгах реєстрації актових записів про шлюб по с. Нова Котельня Андрушківського району Житомирської області за 1941-1943 роки запису про реєстрацію шлюбу [PERSON] з [PERSON] не виявлено. Книги реєстрації актових записів про шлюб по с. Нова Котельня Андрушківського району Житомирської області за 1944-1945 роки на зберігання до Державного архіву Житомирської області не надходили, тому підвередити реєстрацію шлюбу [PERSON] з [PERSON] неможливо. Відповідно до листа Державного архіву Одеської області від 23.09.20 № 2797/05-20 у документах фонду Овідіопольського райкому компартії України Одеської області за 1972-1973 роки особова справа [PERSON] не міститься. У зв`язку із зазначеним надати витребувану копію його автобіографії з партійної справи не є можливим. Згідно з листом Одеського національного університету імені І. І. Мечникова від 26.02.2021 № 24-01-400 на адвокатський запит № 04/02/2021 від 11.02.2021 повідомлено, що в документах архівного фонду Одеського національного університету імені І. І. Мечникова, інформація стосовно навчання та роботи [PERSON] , 1934 року народження, - відсутня. З листа Одеської національної академії харчових технологій від 19.02.2021 № 87/01-40 слідує, що Одеська національна академія харчових технологій на адвокатський запит від 11.02.2021 № 01/02/2021 щодо надання інформації, а саме копії автобіографії із особової справи [PERSON] , 1934 року народження повідомляє, що ведення особової справи у період роботи з 24.07.1958 по 05.08.1959 [PERSON] на посаді підсобного робітника не передбачалось. Зазначено про надання до указаного листа автокопії «Особової картки» форми № 59и [PERSON] , однак вона до матеріалів даної позовної заяви позивачем не долучена. Згідно з листом Одеської обласної прокуратури від22.02.221 № 07-30-21 [PERSON] , 1934 року народження, згідно з архівними даними в Одеській обласні прокуратурі не працював. Одночасно повідомлено, що внаслідок пожежі, яка сталася 24.01.2006 в будівлі прокуратури області втрачено 40 особових справ. Відповідно до листа Житомирської обласної прокуратури від 18.02.2021 № 07-136вих21, 25 листопада 1970 року особова справа [PERSON] направлена прокурору Комі АССР. У Житомирській обласній прокуратурі запитувані документи відсутні. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що з наданих заявником документів, про які було зазначено вище, не вбачається за можливе встановити факт родинних відносин між [PERSON] та померлим [PERSON] як племінниці та дядька. Інших доказів позивачем до суду не надано. Таким чином, обставини наведені позивачем не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки наявні в матеріалах справи докази даних обставин не підтверджують. За правилами ч. 1 ст. 84 ЦПК України клопотання про витребування доказів судом повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу, а саме позивачем разом з поданням позовної заяви. Також відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦПК України заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання. При цьому позивачем клопотання про витребування доказів разом з позовною заявою не подавалися, як і не подавалася під час підготовчого судового засідання і заява про виклик свідків, при цьому таке клопотання про виклик свідків та витребування доказів подано позивачем лише 03.09.2024, тобто після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, без клопотання про поновлення строку, у зв`язку з чим воно залишено без розгляду. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, документів, які б підтверджували родинні відносини між [PERSON] та померлим [PERSON] суду не надано, а наявні в матеріалах справи документи цього не підтверджують. Таким чином, позивачем не доведено родинних відносин з померлим [PERSON] . Також позивачем не доведено й наявності правових підстав для визнання недійсним заповіту [PERSON] , складеного на ім`я [PERSON] , передбачених ст. 1257 ЦК України а також обставин, визначених ст. ст. 1224, 1259 ЦК України в ході судового розгляду не встановлено. Також матеріалами справи не підтверджено, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] та прийняв спадщину після його смерті. На підставі вищевикладеного, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору слід залишити за нею.

Outcome: dismissed