Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що в житловому приміщенні квартири [ADDRESS] [PERSON] фактично почав проживати з 10.10.2016 року. Він повністю сплатив всю заборгованість за користування гуртожитком за попередніх мешканців, зробив у житловому приміщенні ремонт і після його закінчення почав проживати. 29.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. 23.03.2018 року керівництво УкрНДІ „Ресурс" звернулось до голови правління ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" з проханням видати [PERSON] ордер на вказане житлове приміщення. 4.04.2018 року [PERSON] отримав від ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" ордер №171/18 на квартиру [ADDRESS] на підставі спільного рішення правління, профспілкового комітету підприємства та ревізора ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" від 3.04.2018 року. [INFO] в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у них народилась донька [PERSON] . З 2016 року і в подальшому позивач сплачував житлово-комунальні послуги в повному обсязі. На підставі Рішення Київської міської ради від 6.12.2018 року №260/6311 „Про надання згоди на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств" надано згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади [ADDRESS] та передачу його до сфери управління Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації. Але ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" не бажало добровільно передавати до територіальної громади м. Києва гуртожиток по [ADDRESS] . Тому рішенням Господарського суду м. Києва від 3.10.2019 року у справі №910/9370/19 позов Київської міської ради було задоволено і зобов`язано ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" безоплатно передати гуртожиток по [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 року рішення Господарського суду м. Києва від 3.10.2019 року було залишено без змін. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.01.2022 року було відмовлено у задоволенні заяви ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" про скасування рішення Господарського суду м. Києва від 3.10.2019 року за виключними обставинами. Рішенням ІІ сесії ІХ скликання Київської міської ради №5396/5438 від 8.09.2022 року було вирішено передати безоплатно до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передачу до сфери управління Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації будівлю гуртожитку [ADDRESS] з метою забезпечення реалізації конституційних прав його мешканців на житло. 22.12.2022 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про реєстрацію права власності на гуртожиток - багатоквартирний будинок [ADDRESS] за територіальною громадою, Київською міською радою. Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №550 від 5.12.2022 року та №54 від 27.01.2023 року балансоутримувачем та управителем багатоквартирного будинку - гуртожитку [ADDRESS] визнано Комунальне підприємство „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва". 29.11.2023 року [PERSON] отримав новий технічний паспорт на житлове приміщення - житловий блок [ADDRESS] . 6.03.2024 року [PERSON] уклав новий договір найму вказаного житлового приміщення з Комунальним підприємством „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва", в тексті якого зазначається, що разом з наймачем [PERSON] проживають його дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Подавши документи на реєстрацію у вказаному житловому приміщенні, позивач дізнався, що в ньому є зареєстрованою [PERSON] . За таких обставин просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вказаним житловим блоком, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача, не сплачує житлово-комунальні послуги, у вказаному житловому приміщенні не проживає понад 6 місяців, при заселенні позивача до кімнати будь-яких речей відповідача не було, а кімната була взагалі порожньою. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позивач [PERSON] самовільно і безпідставно заселився до кімнати [ADDRESS] і також безпідставно здійснив у ній ремонт, оскільки не мав дозвільних документів на заселення. Як стало відомо тільки зараз позивач вчиняв дії направлені на виселення відповідача [PERSON] зі спірного житлового приміщення і подальшого її недопуску до вказаної кімнати в гуртожитку. Виданий [PERSON] ордер №171/18 від 4.04.2018 року має нечітке відображення його дати видачі, крім того він був виданий ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ", з яким позивач ніколи не перебував у трудових та інших відносинах. А з відповіді УкрНДІ „Ресурс" стало зрозуміло, що у дозволі на заселення було відмовлено, оскільки розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №372 від 24.06.2014 року будинок [ADDRESS] був виключений з реєстру будівель, що використовується під гуртожитки. Крім того, Комунальне підприємство „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" не наділена повноваженнями на заселення фізичних осіб до вказаного спірного гуртожитку. Представник 3-ї особи Комунального підприємства „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" в судове засідання не з`явився, про розгляд справи юридична особа була повідомлена судом належним чином, але у направленому клопотанні до суду представник за довіреністю [PERSON] підтримала позовні вимоги, не заперечувала проти їх задоволення, і просила розглянути справу у відсутність представника керуючої компанії (а.с.82-83). Заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ч.1, 3, ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст.1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. Згідно ч.1-2, ст.4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд)… Як регламентує ч.1, ст.6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є громадянином, евакуйованим у 1986 році із зони відчуження, категорія 2 (а.с.10). Він фактично заселився у вільне житлове приміщення і почав проживати в квартирі [ADDRESS] з 10.10.2016 року. Позивач повністю сплатив всю заборгованість за користування гуртожитком за попередніх мешканців (а.с.59), зробив у житловому приміщенні ремонт і після його закінчення продовжив своє проживання. 29.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який був зареєстрований Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2210 (а.с.11). [INFO] в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у них народилась донька [PERSON] (а.с.12). За приписами ст.127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Як зазначає ч.1-2, ст.128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Положеннями ст.129 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. 23.03.2018 року керівництво УкрНДІ „Ресурс" звернулось до голови правління ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" з проханням видати [PERSON] ордер на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , як співробітнику УкрНДІ „Ресурс" (а.с.14). Право на таке прохання УкрНДІ „Ресурс" мав на підставі акту від 14.01.1971 року, за яким Дарницький фанерний завод як замовник передав, а „УКРНІІМОД" як дольщик прийняв 10 кімнат у гуртожитку готельного типу по [ADDRESS] : №102; №120; №128; №129; №130- №135 (а.с.15). 4.04.2018 року [PERSON] отримав від ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" ордер №171/18 серія ГТ на жилу площу у будинку готельного типу на квартиру [ADDRESS] на одну особу (себе) на підставі спільного рішення правління, профспілкового комітету підприємства та ревізора ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" від 3.04.2018 року (а.с.13). За приписами ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення Київської міської ради від 6.12.2018 року №260/6311 „Про надання згоди на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств" надано згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади [ADDRESS] та передачу його до сфери управління Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації. Але ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" не бажало добровільно передавати до територіальної громади м. Києва гуртожиток по [ADDRESS] . Тому рішенням Господарського суду м. Києва від 3.10.2019 року у справі №910/9370/19 позов Київської міської ради було задоволено і зобов`язано ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" безоплатно передати гуртожиток по [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 року рішення Господарського суду м. Києва від 3.10.2019 року було залишено без змін. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.01.2022 року було відмовлено у задоволенні заяви ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" про скасування рішення Господарського суду м. Києва від 3.10.2019 року за виключними обставинами. Рішенням ІІ сесії ІХ скликання Київської міської ради №5396/5438 від 8.09.2022 року було вирішено передати безоплатно до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передачу до сфери управління Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації будівлю гуртожитку [ADDRESS] з метою забезпечення реалізації конституційних прав його мешканців на житло (а.с.37). 22.12.2022 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про реєстрацію права власності на гуртожиток - багатоквартирний будинок [ADDRESS] за територіальною громадою, Київською міською радою (а.с.48-49). Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №550 від 5.12.2022 року та №54 від 27.01.2023 року балансоутримувачем та управителем багатоквартирного будинку - гуртожитку [ADDRESS] визнано Комунальне підприємство „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" (а.с.39-43). 29.11.2023 року [PERSON] отримав новий технічний паспорт на житлове приміщення - житловий блок [ADDRESS] , який був складений ТОВ „Юридична консалтингова фірма „ШІЛД" (а.с.29-36). 6.03.2024 року [PERSON] уклав новий договір найму вказаного житлового приміщення з Комунальним підприємством „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" після договору №34/2023 від 17/2023 (а.с.16-21), в тексті якого зазначається, що разом з наймачем [PERSON] проживають його дружина [PERSON] та донька [PERSON] (а.с.22-28). Подавши до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації відповідні документи на реєстрацію своєї родини у вказаному житловому приміщенні, позивач [PERSON] дізнався, що в ньому є зареєстрованою [PERSON] . Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Статтею 9 ЖК Украіни встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно ч.1, 2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Украіни дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Украіни), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Украіни строки у жилому приміщенні без поважних причин. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 21.11.2019 року у справі №462/6749/16-ц, (провадження №61-6691св19). Відповідно до ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. 13.12.2005 року УкрНДІ „Ресурс" видав [PERSON] ордер на жилу площу в гуртожитку №1538/20 на кімнату № 128 в гуртожитку по [ADDRESS] разом з її батьком [PERSON] (а.с.138). Як вбачається з відповіді №704657 від 24.07.2024 року [PERSON] , [INFO] , (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) є зареєстрованою в квартирі [ADDRESS] з 14.12.2005 року і по теперішній час (а.с.74). Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , відповідач [PERSON] була примусово виселена з даної кімнати у гуртожитку попередніми до [PERSON] мешканцями, а самовільне і безпідставне вселення [PERSON] до кімнати [ADDRESS] є неправомірними діями позивача, направленими на виселення відповідача [PERSON] зі спірного житлового приміщення і подальшого її недопуску до вказаної кімнати в гуртожитку. Суд не може покласти в основу рішення описану вище позицію представника відповідача, оскільки вона спростовується описаними вище доказами, а також відсутністю доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України про звернення [PERSON] до правоохоронних органів з заявами про незаконні дії, вчинення кримінального правопорушення, чинення перешкод у користуванні житлом, тощо, про звернення до житлових органів про незаконні дії, порушення житлового права, неможливість зняття її з реєстраційного обліку квартири, тощо, про звернення до суду з позовами про визнання дій незаконними, вселення до житлового приміщення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення з житлового приміщення, тощо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в 2016 році позивач отримав від ПрАТ „ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ" дозвіл на проживання в квартирі [ADDRESS] , сплатив весь борг за комунальні послуги попередніх мешканців, зробив ремонт, [PERSON] в цій квартирі з 2016 року не бачила і ніколи про неї не чула, будь-яких неправомірних дій позивач до відповідача не вчиняв. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом і проживає в квартирі №132 , [PERSON] бачив понад 10 років потому, чув про існування рішення про її виселення з квартири №128 , потім в цій квартирі певний час ніхто не проживав, а з 2016 року в ній проживає [PERSON] , відповідач не приходила до квартири №128 , а позивач ніяких перешкод їй не чинив. Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач [PERSON] з 2016 року не проживає в кімнаті (блоку) [ADDRESS] , тобто понад 6 місяців, не користується і не цікавиться вказаним житлом, взагалі не сплачує за користування житлово-комунальними послугами, з заявами про неможливість проживання у вказаному житлі або чинення їй перешкод у користуванні кімнатою до будь-яких органів не зверталась, з позовами до суду про вселення, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом також не зверталась, а будь-які протиправні дії щодо відповідача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, при цьому представник відповідача не надав судові докази про відсутність [PERSON] у спірному житлі понад 6 місяців з поважних підстав, тому відповідача [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням - житловим блоком [ADDRESS] , таким чином задовольнивши позов позивача [PERSON] .

Outcome: approved