Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

покликаючись на непогашення позичальником заборгованості по кредитному договору, представник позивача Дмитро Ляр у поданій 10 червня 2024 року позовній заяві просить стягнути з відповідача на користь позивача 37 861 грн. 94 коп. боргу та сплачений судовий збір. 01 жовтня 2024 року відповідач [PERSON] подала відзив, у якому просила відмовити у позові у зв`язку з необгрунтованістю, зобов`язати АТ КБ "Приватбанк" не телефонувати та не погрожувати їй, жодним чином не здійснювати на неї психологічний тиск. Стверджує, що на початку липня 2023 року їй на особистий номер мобільного телефону зателефонувала невідома особа, яка представлялася працівником АТ КБ "Приватбанк", вимагала повідомити певні дані її карти для виплат, при цьому погрожуючи штрафними санкціями та судовою тяганиною. Дана особа налякала її своїми погрозами, вимагала назвати свої особисті дані, які відповідач, як вона пригадує, не вказала, а тому не сприяла заволодінню грошовими коштами з її рахунку. Після вказаного дзвінка, запідозривши, що до неї дзвонили шахраї, а не працівники банку, відповідач зателефонувала у вказаний банк та попросила заблокувати її діючі банківські картки, однак, як їй в подальшому стало відомо, з незрозумілих причин працівники банку безпідставно проігнорували її прохання. В в подальшому приблизно через місяць після цієї події їй зателефонували з АТ КБ «Приватбанк» і повідомили про наявність кредитної заборгованості у розмірі 1 500 гривень. На її запитання коли, де і хто саме знімав вказані кошти, працівники банку відповіли, що це зробили шахраї. Стверджує, що після цього працівниця банку, яка їй зателефонувала, сказала, що все владнала і заблокувала рахунки, але запропонувала прийти в банк, щоб знову їх відкрити, чого відповідач не зробила через власну зайнятість. Пізніше виявилось, що банк вчергове не заблокував її рахунки і дав змогу шахраям заволодіти коштами з її кредитної картки на значну суму. 09.10.2023 відповідачу від працівника банку, який зателефонував на її мобільний телефон, стало відомо, що її кредитна карта клієнта АТ КБ "Приватбанк" активно використовується. 10.10.2023 відповідач прийшла у відділення АТ КБ "Приватбанк", що знаходиться в м.Рівне по вул.Київська, де дізналася, що за нею рахується кредитна заборгованість у розмірі 31 466,04 грн. Пояснює, що вказані кошти нею не знімалися з кредитної картки та не використовувалися, а були зняті невідомими особами, ймовірно шахраями, які їй телефонували ще у липні 2023 року. Враховуючи вищевказані обставини, 10.10.2023 позивач звернулася до відділення поліції № 1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, за фактом звернення були внесені відомості до ЄРДР №12023181180000768 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 28 жовтня 2024 року представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримала. Звинувачення відповідача щодо погроз зі сторони банку є абсолютно необгрунтованими, голослівними та такими, що не підтверджені жодними доказами. Вказує, що 24.10.2023 банком зафіксоване звернення відповідача [PERSON] , яке направлене на перевірку фахівцям. Під час перевірки інформації встановлено, що відповідач [PERSON] не підтверджує списання з картки номер [NUMBER] від 05.07.2023 до 01.08.2023. Під час спілкування з уповноваженим представником банку відповідач зазначила, що самостійно розголосила свої персональні дані та надала можливість користуватись своєю карткою третій особі. Зазначає, що 07.07.2023 картка блокувалась клієнтом не через оператора, а за допомогою робота (голосового помічника) статусом "Не обслуговувати", потім була розблокована без участі оператора. Оператор заблокував видаткові обмеження тільки по запиту клієнта. Вказує, що операції проводилися по карті з 01.06.2021, картка активно використовувалася та погашалася, отже тут не можна сказати, що карта була нав`язана клієнту або вона не хотіла нею користуватися. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач додатково просить стягнути з позивача на її користь моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. 00 коп. за необгрунтовані звинувачення, що призвели до погіршення її стану здоров"я. У суді представник позивача просив позов задоволити, вважає відмову відповідача від сплати заборгованості за кредитом такою, що суперечить чинному законодавству та умовам і правилам надання банківських послуг. Вказує, що відповідач передала третім особам пін-код картки та підтвердила дії, оскільки вони представилися співробітниками банку, крім цього передавала картку в користування сину, отже було повне розголошення персональних даних зі сторони клієнта третім особам. Звертає увагу, що після проведення всіх операцій з 05.07.2023, які проходили з підтвердженням з фінномеру через IVR-опитування, клієнт не змінила пароль у "Приват24", не перевипустила картки та не звернулася для перевірки даних. Крім цього, вказує, що на даний час за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні жодна особа не визнана винуватою у вчиненні злочину, відповідач має право стягнути суму відшкодування з винних осіб, встановлених у кримінальному провадженні. Відповідач [PERSON] в суді позов не визнала, оскільки погоджується погасити лише борг, який виник у неї до липня 2023 року. Пояснила суду, що при прийнятті на робту у міську лікарню була змушена взяти кредитну карточку, якою активно користувалася як вона, так і її син, погашуючи заборгованість, навіть після того, як стороння особа отримала доступ до її картки. Вважає, що належним чином повідомила банк про несанкціоновані фінансові операції по її рахунку, зателефонувала на "гарячу лінію" та заблокувала картку ще в день телефонної розмови із шахраєм. В кінці серпня їй повідомили про її борг у 1 500 грн., який вона зразу ж погасила. У жовтні їй повідомили про її борг у 26 тис. і про те, що вона нібито активно користується карткою. Вона оторопіла і повідомила, щоб вони самі розбиралися з даною подією, бо після роботи у банку " [PERSON] " вона впевнена, що банкіри шахраї. Згодом вона особисто звернулася до банку, де за її 100 грн. їй надали виписку по рахунку, а також звернулася із письмовою заявою до правоохоронних органів, тому ризик збитків від здійснення цих банківських операцій несе банк. Просить врахувати, що зняті з її кредитного рахунку кошти не були нею використані, оскільки ними незаконно заволоділа невстановлена особа, а тому заявлена вимога банку про стягнення з неї кредитної заборгованості є необгрунтованою, оскільки вона не вважає себе зобов?язаною сплачувати грошові кошти за протиправні дії невідомих осіб (шахраїв). У суді представник відповідача [PERSON] заперечує проти доводів позовної заяви в повному обсязі. Вважає, що відповідач самостійно повідомила як банк, так і правоохороні органи про спробу шахрайства щодо неї, доказів, що саме вона надала шахраям свої персональні дані, позивач не надав. Спосіб зняття коштів має встановити слідство, а не банк у своїх поясненнях. Відповідач не винна у знятті коштів, оскільки їх зняли невідомі особи невстановленим слідством способом. Відповідач заперечує заборгованість перед банком та стверджує, що гроші були зняті з її рахунку внаслідок шахрайських дій, вчинених третьою особою. Отже правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування з приводу шахрайських дій відносно [PERSON] , пов`язаних із заволодінням грошовими коштами АТ КБ «Приватбанк», правова кваліфікація визначена за ч.4 ст.190 КК України. Суд встановив такі обставини. 17 серпня 2020 року відповідач власноручно підписала Заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг АТ КБ "Приватбанк", на підставі якої відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. На підставі укладеного договору відповідач отримала платіжний інструмент - кредитну картку № [NUMBER] , строк дії - 03/24, тип- картка "Універсальна", згодом додатково отримала кредитну картку № [NUMBER] , строк дії - 12/24, тип - картка "Універсальна" та кредитну картку № [NUMBER] , строк дії - 07/25, тип - картка "Універсальна", що підтверджується випискою по рахунку. 05.07.2023 зафіксований вхід до системи дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 відповідача [PERSON] . Згідно з даними банку логін входу до Приват24 не змінювався, проте зафіксована зміна пароля входу до Приват24, яка підтверджена за допомогою IVR-опитування (телефонного дзвінку на фінансовий номер телефону клієнта). Надалі всі фінансові операції з 05.07.2023 підтверджувалися багаторівневими IVR-опитуваннями відповідача. На думку сторони позивача, у відповідності до розрахунку станом на 19 травня 2024 року заборгованість становить 37 861 грн. 94 коп. а саме: ?30 416 грн. 04 коп. - заборгованість за тілом кредита; ?7 445 грн. 90 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023181180000768 та розпочате досудове розслідування. Досудове розслідування здійснюється за фактом того, що 10 жовтня 2023 року о 13 год. 35 хв. до ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області надійшла письмова заява [PERSON] , що 05.07.2023, перебуваючи за місцем проживання, останній надійшов телефонний дзвінок від невідомого з абонентського номеру [NUMBER] , який представився працівником "Приватбанку" та шляхом довіри отримав пін-код до картки заявниці, після чого з її кредитної картки Приватбанк № [NUMBER] списані грошові кошти на загальну суму 26 000 грн. Відомості про осіб, причетних до вчинення правопорушення та повідомлення про підозру у матеріалах справи відсутні. Згідно з повідомленням слідчого Відділення поліції №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області №13381/201/15-2023 від 07.12.2023 під час досудового розслідування 12.10.2023 [PERSON] визнана потерпілою та допитана в якості потерпілої. Після чого під час проведення необхідних слідчих дій, з метою з?ясування всіх фактичних даних, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, встановлено, що невстановлена особа, яка телефонувала потерпілій [PERSON] та заволоділа її грошовими коштами на момент здійснення телефонного дзвінка перебувала в м.Кропивницький Кіровоградської області, в зв?язку з чим відповідно до ст.218 КПК України кримінальне провадження 17.10.2023 за вих.№11016/201/-15-2023 для вирішення питання про скерування за підслідністю направлене до Рівненської окружної прокуратури, яка 24.10.2023 скерувала його для проведення досудового розслідування до Кропивницького районного управління Національної поліції в Кіровоградській області. До спірних правовідносин суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до положень ст.1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм суд дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ "Приватбанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим він має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Отриманню даного кредиту передувало підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, в якій він вказав свої анкетні дані. За текстом заяви відповідач ознайомився з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами та був згідний з ними, йому також повідомлено про тарифи банку, умови кредитування в банку. Дані факти підтверджуються підписами сторін на заяві. Факт підписання відповідачем вказаних документів сторонами не оспорювалися. Між тим, будь-яких доказів на обґрунтоване підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач, в т.ч. і щодо відсутності своєї вини, не надав, а матеріали справи їх не містять. Як видно з наданих позивачем доказів, позичальник користувався кредитними коштами, погашав кредит, виконував інші зобов`язання перед банком та зауважень щодо покладення на неї таких обов`язків не висловлював, тобто з відповідними нарахуваннями був згоден. Укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування сторонами погоджені та підписані, договір виконувався позичальником, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача і свідчить про добровільне волевиявлення сторін і про погодження відповідачем усіх його умов. Жодних претензій до банку з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідач не пред`являв. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину і означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов`язання за договором. Кредитор відповідне право вимоги реалізував шляхом пред`явлення до позичальника позову про стягнення боргу за кредитним договором і визначив борг на відповідну дату. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Верховний Суд у своїй постанові у справі №691/699/16-ц від 20.06.2018 року, зазначив, якщо банком не доведено вчинення клієнтом дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а клієнт, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив банк та правоохоронні органи про цей факт, то відповідальність за такі дії чи бездіяльність клієнт не несе. Згідно даних проведеної позивачем службової перевірки за фактом здійснення несанкціонованих трансакцій по карткових рахунках [PERSON] встановлено, що зняття грошових коштів з карти клієнта [PERSON] стало можливим в результаті розголошення клієнтом конфіденційної інформації щодо пін-коду картки, що дозволило невідомим особам здійснити фінансові операції. Провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що [PERSON] , як володілець та користувач картки, своїми діями сприяла у доступі до свого карткового рахунку та надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції та призвело до втрати грошових коштів. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що з кредитної картки були зняті кошти внаслідок шахрайських дій щодо неї, у зв`язку з чим проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, оскільки необережні дії з боку позичальника, а саме - розголошення третім особам даних картки, які дозволяють здійснювати з неї перекази, не звільняють її від обов`язку повернути грошові кошти банку. У разі, якщо вона потерпіла від шахрайства, вона вправі пред`явити відповідний цивільний позов в межах кримінального провадження до особи, яка вчинила це кримінальне правопорушення. Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними. Суд зазначає, що саме на відповідача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення її реквізитів. Отже, позивачем безспірно доведено, що [PERSON] сприяла втраті грошових коштів, тому відповідальність за втрату грошових кошті має нести саме відповідач. Посилання відповідача на те, що вона не розголошувала конфіденційну інформацію третім особам, спростовуються її заявою про вчинення кримінального правопорушення. Суд вважає, що матеріали справи містять підтвердження того, що відповідач погодилась з умовами кредитування, процентною ставкою та іншими істотними умовами кредитного договору та погодилась з вимогами Умов та Правил надання банківських послуг позивачем, які діяли на момент підписання нею заяви про приєднання. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог, оскільки під час укладення договору сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме кредиту, його виду та розміру, відсоткової ставки по ньому, строків погашення кредиту, розміру та виду неустойки. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Подібна за змістом норма закріплена у п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи). Як вбачається із виписки за договором б/н за період з 01.08.2020 по 19.05.2024 відповідач активно користувалась кредитними коштами, здійснювала перерахування коштів з однієї картки на іншу, поповнювала картку, повертала використану суму кредитного ліміту та сплачувала відсотки за користування кредитним лімітом, однак припинила надавати своєчасно позивачу кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що відображено в розрахунку заборгованості за договором б/н. Отже, виписка за договором, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Позивач надав до суду копії зазначених документів, розрахунок заборгованості по кредиту, виданий посадовою особою позивача, який являється допустимим доказом у справі, а відповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовує наявність кредитних відносин та не спростував подані позивачем розрахунки заборгованості за таким кредитним договором. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а суд їх не здобув, що вказує на обґрунтованість позову. Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за кредитним договором, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов`язань за кредитним договором та повернення кредиту. Отже, позов підставний і підлягає до задоволення по суті. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене,

Outcome: approved