Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

[PERSON] 19 вересня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п. 3 ч. 3 ст. 175, абз. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 03 листопада 2023 року було надано докази сплати судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п. 3 ч. 3 ст. 175, абз. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких представником позивача 18 червня 2024 року подано уточнену зустрічну позовну заяву та документ про доплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання частки нерухомого майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про поділ майна подружжя, перейдено від розгляду справи за правилами спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року клопотання [PERSON] про витребування доказів було повернуто заявникові. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2024 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач за первісним позовом у своєму позові, відзиві на зустрічний позов, запереченнях посилалася на те, що 24 січня 2009 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , від якого мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року шлюб між нею і [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу дійти згоди та розподілити спільне майно, нажите ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі, у позасудовому порядку вони не можуть. Зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2006 року ними за 19\~700 доларів США було придбано квартиру [ADDRESS] , яку вони на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2013 року продали за 203\~750 грн., що еквівалентно 28\~000 доларів США. У період перебування в зареєстрованому шлюбі, 09 липня 2013 року, [PERSON] було придбано частину домоволодіння [ADDRESS] , загальна вартість домоволодіння в цілому становила 105\~390 грн. Власником іншої частини домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2013 року стала її мати третя особа [PERSON] . Також 09 липня 2013 року [PERSON] і [PERSON] було придбано земельну ділянку [ADDRESS] по частині кожним, загальна вартість якої склала 61\~150 грн. Не зважаючи на зазначену в договорах ціну нерухомого майна, подружжям було сплачено продавцеві 31\~500 доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] , яка підтверджує отримання 63\~000 доларів США від [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Тобто, їх подружжям на придбання спірного нерухомого майна було витрачено 31\~500 доларів США, а від продажу належної їм на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] , отримали лише 28\~000 доларів США. При посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна позивачем за первісним позовом було надано згоду на укладення іншим із подружжя вказаного договору, що свідчить про поширення на спірне нерухоме майно режиму спільної сумісної власності подружжя. Крім цього, за період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям [PERSON] і [PERSON] були придбані транспортні засоби: 25 травня 2009 року автомобіль Шкода, держномер [NUMBER] , середня ринкова вартість якої станом на теперішній час складає 65\~328 грн., що еквівалентно 1\~600 доларам США; 26 травня 2013 року мотоцикл Ямаха, держномер [NUMBER] , вартістю 36\~815 грн., 30 червня 2021 року автомобіль Опель, держномер [NUMBER] , вартістю 167\~445 грн., середня ринкова вартість якого на теперішній час становить 4\~500 доларів США. Право власності на перелічене рухоме майно було зареєстровано за позивачем за зустрічним позовом. Просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] частину домоволодіння [ADDRESS] ; виділити у власність [PERSON] частину домоволодіння [ADDRESS] ; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] частину земельної ділянки [ADDRESS] кадастровий № 120100000:08:082:0008; виділити у власність [PERSON] частину земельної ділянки [ADDRESS] кадастровий № 120100000:08:082:0008; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] мотоцикл Ямаха, держномер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на мотоцикл Ямаха, держномер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] частину вартості транспортного засобу Ямаха, держномер [NUMBER] , у розмірі 18\~407 грн. 50 коп.; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] на автомобіль Опель, держномер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Опель, держномер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] частину вартості автомобіля Опель, держномер [NUMBER] , у розмірі 83\~722 грн. 50 коп.; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] автомобіль Шкода, держномер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Шкода, держномер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] частину вартості автомобіля Шкода, держномер [NUMBER] , у розмірі 32\~664 грн.; стягнути з [PERSON] на свою користь частину сплаченого нею судового збору у розмірі 1 753 грн. 21 коп. та витрати на проведення оцінки спірного майна у загальному розмірі 1 500 грн. У своїй заяві до суду [PERSON] справу просила розглянути за її відсутності, позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила їх задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Позивач за зустрічним позовом у своєму відзиві на первісний позов, зустрічному позові і відповіді на відзив на зустрічний позов та додаткових поясненнях посилався на те, що проти визнання транспортного засобу Ямаха, держномер [NUMBER] , автомобіля Опель, держномер [NUMBER] , а також автомобіля Шкода, держномер [NUMBER] , об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] не заперечує та визнає позовні вимоги в частині компенсації частки майна на користь позивача за первісним позовом, згодом змінивши позицію та стверджує, що мотоцикл Ямаха, держномер [NUMBER] , придбаний ним за кошти, отримані від продажу частини квартири, належної йому на праві особистої приватної власності, а також автомобіль Опель, держномер [NUMBER] , придбаний ним за особисті кошти, що залишилися від продажу частки зазначеної квартири. Позиція щодо визнання позовних вимог в частині компенсації вартості частини автомобіля Шкода, держномер 08 [NUMBER] , не змінилася. При цьому, зазначив, що вартість автомобіля Шкода, держномер [NUMBER] , є завищеною. З приводу заявлених [PERSON] позовних вимог в частині визнання спільною сумісною вартістю подружжя стосовно нерухомого майна у вигляді частини домоволодіння [ADDRESS] та частини земельної ділянки [ADDRESS] заперечував, посилаючись на те, що хоч спірне нерухоме майно і було придбане у період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем за первісним позовом, є його особистою приватною власністю. На підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. і зареєстрованого в реєстрі за № 2171, йому на праві приватної власності належала частина квартири [ADDRESS] , власником іншої частини квартири була [PERSON] . Грошові кошти, сплачені кожним із них за придбання квартири, були їх особистою приватною власністю. 24 січня 2009 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] . 08 липня 2013 року [PERSON] і [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., продали належні їм частки квартири [ADDRESS] за 203\~750 грн. Частину грошових коштів у розмірі 101\~785 грн., отриманих від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири, [PERSON] зберігав до придбання спірних частини домоволодіння і частини земельної ділянки. 09 липня 2013 року за отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності частини квартири він придбав частину домоволодіння [ADDRESS] . Право власності на іншу частину домоволодіння і частину земельної ділянки [ADDRESS] належить третій особі, [PERSON] . Позивач за первісним позовом зазначає, що реальна вартість спірного нерухомого майна склала 63\~000 доларів США, що не відповідає дійсності, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 09 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., продаж майна здійснено за 103\~390 грн., згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., продаж земельної ділянки вчинений за 61\~150 грн. Тобто, договорами купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки зафіксовано істотні умови, будь-які попередні умови, зафіксовані у попередніх договорах, правового значення не мають. Розписка про отримання продавцем домоволодіння і земельної ділянки, [PERSON] не може бути підтвердження купівлі нерухомого майна, оскільки вона не містить підписів інших осіб, зокрема підписів [PERSON] і [PERSON] . Просив суд визнати право особистої приватної власності [PERSON] на частину домоволодіння [ADDRESS] та частину земельної ділянки [ADDRESS] . Представник позивача за зустрічним позовом у своїй заяві до суду справу просила розглядати за її відсутності та відсутності позивача за зустрічним позовом, зустрічні позовні вимог задовольнити, проти задоволення позовних вимог в частині стягнення вартості частини автомобіля Шкода, держномер [NUMBER] , не заперечувала, у задоволення первісних позовних вимог в іншій частині просила відмовити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, у письмових поясненнях на позовних вимог за первісним позовом і позовних вимог за зустрічним позов зазначила, що вона і подружжя [PERSON] і [PERSON] придбали домоволодіння та земельну ділянку [ADDRESS] . Вартість майна, зазначена в договорах купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки не відповідала реальній ціні майна, яка складала 63\~000 доларів США. Половина цієї вартості у розмірі 31\~500 доларів США була сплачена нею, інша половина у розмірі 31\~500 доларів США була сплачена подружжям [PERSON] і [PERSON] . У період часу, коли було придбано майно, на ринку нерухомості існувала тенденція, згідно з якою реальна вартість нерухомого майна значно перевищувала вартість, зазначену у договорах. Зазначена обставина є загальновідомим фактом і не потребує доказування. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала, у задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Судом встановлено, що 24 січня 2009 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 5), який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року (т. 1 а.с. 7), від якого мають неповнолітню дочку, [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 6). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е., [PERSON] і [PERSON] на праві особистої приватної власності належала квартира [ADDRESS] у рівних частках, яка була придбана ними за особисті кошти кожного з них (т. 1 а.с. 122-123), право власності на які у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 125-126). Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 липня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. і зареєстрованим в реєстрі за № 1898, [PERSON] і [PERSON] продали належні їм частини квартири [ADDRESS] (раніше Дніпропетровську) (т. 1 а.с. 12). На підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 09 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. і зареєстрованого в реєстрі за 1196, [PERSON] придбав частину домоволодіння [ADDRESS] , іншу частину вказаного домоволодіння було придбано [PERSON] (т. 1 а.с. 14-15), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 17 оберт-18). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. і зареєстрованого в реєстрі за 1199, [PERSON] придбав частку земельної ділянки [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) (т. 1 а.с. 19-20), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 22), власником іншої частини є третя особа, [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу 1242/2018/958375 від 26 травня 2018 року, посвідченим територіальним сервісним центром 1242, [PERSON] придбав мотоцикл Ямаха, 2013 року випуску, (т. 1 а.с. 27). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] з 30 червня 2021 року [PERSON] належить автомобіль Опель, держномер [NUMBER] (т. 1 а.с. 29). Відповідно до угоди купівлі-продажу від 25 травня 2009 року, посвідченого Товарною біржею «Еверест», право власності на автомобіль Шкода, держномер [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с. 168). Щодо позовних вимог за первісним позовом, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З приводу первісних позовних вимог [PERSON] про визнання транспортних засобів спільною сумісною власністю та його розподіл шляхом стягнення компенсації вартості його частки суд приходить до наступного висновку. Як було встановлено судом, подружжям [PERSON] і [PERSON] було придбано автомобіль Шкода, держномер 08 [NUMBER] , мотоцикл Ямаха, держномер [NUMBER] , автомобіля Опель, держномер [NUMBER] . Тобто, зазначене майно віднесено до спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Положеннями ч. 2 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 63\~СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України). Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною 3 якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.\~71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями ч. 4 ст.\~71\~СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частинами 1 та 2 статті 364\~ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.ч. 1, 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Позивач за первісним позовом обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки у спільному майні автомобілі і мотоциклі, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 162/672/22 (провадження № 61-16216св23). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2 та 3статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Суд не приймає до уваги заперечення позивача за зустрічним позовом в частині, що мотоцикл Ямаха, держномер [NUMBER] , та автомобіль Опель, держномер [NUMBER] , були придбані ним за особисті кошти, які залишили від продажу ним частини квартири [ADDRESS] , належній йому на праві особистої приватної власності, оскільки суд зважає, що належну йому частину нерухомого майна було відчужено [PERSON] 08 липня 2013 року, що підтверджено матеріалами справи, а придбання транспортних засобів здійснено через 5 та 8 років відповідно. Достатніх доказів, що позивачем за зустрічним позовом при купівлі спірного рухомого майна були сплачені саме грошові кошти, отримані від відчуження майна, належного йому на праві особистої приватної власності, судові не надано. За таких обставин, первісні позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження, тому в порядку поділу спільного майна подружжя слід стягнути з [PERSON] на користь позивача за первісним позовом вартість частини транспортного засобу Ямаха, держномер [NUMBER] , у розмірі 18\~407 грн. 50 коп. та вартість частини автомобіля Опель, держномер [NUMBER] , у розмірі 83\~722 грн. 50 коп., а також вартість частини автомобіля Шкода, держномер [NUMBER] , у розмірі 32\~664 грн., що разом становить 134 794 грн. Суд не приймає до уваги заперечення позивача за зустрічним позовом про завищену оцінку вартості автомобіля Шкода, держномер [NUMBER] , оскільки [PERSON] не вказана вартість майна та не надано звіт про його оцінку, який спростує твердження позивача за первісним позовом щодо розміру вартості спірного автомобіля. З приводу заявлених первісних позовних вимог [PERSON] про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та зустрічних позовних вимог [PERSON] в частині визнання спірного нерухомого майна особистою приватною власністю суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Статтею 57\~СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Оскільки, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презюмується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст.\~60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Ч. 1 ст.\~70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Позивач за первісним позовом стверджує, що спірне нерухоме майно частина домоволодіння [ADDRESS] та частина земельної ділянки [ADDRESS] було придбано подружжям за спільні грошові кошти у розмірі 31 500 доларів США. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що спірне нерухоме майно частина домоволодіння [ADDRESS] та частина земельної ділянки [ADDRESS] було придбано ним у період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , проте за його особисті кошти, отримані ним відпродажу належної йому на праві особистої приватної власності частини квартири. Як встановлено судом і підтверджено матеріалами справи, [PERSON] і [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. і зареєстрованого в реєстрі за № 2171, на праві особистої приватної власності належало по частині квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 122-123). 08 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1898, [PERSON] і [PERSON] були продані належні їм частки квартири [ADDRESS] за 203 750 грн. (т. 1 а.с. 12-13). Тобто, кожен із власників отримав за відчуження належної йому частини квартири 101 875 грн. (203 750 грн. / 2 = 101 875 грн.). Наступного дня, 09 липня 2013 року [PERSON] було придбано на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 1196 (т. 1 а.с. 14-15), частину домоволодіння [ADDRESS] ; іншу частину було придбано третьою особою [PERSON] . Загальна вартість домоволодіння склала 105 390 грн. Також, 09 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 1199, [PERSON] і [PERSON] було придбано по частині земельної ділянки [ADDRESS] (т. 1 а.с. 19-20), ціна договору склала 61 150 грн. Тобто, позивачем за зустрічним позовом було сплачено загалом за придбання частини домоволодіння [ADDRESS] та частини земельної ділянки [ADDRESS] їх вартість у розмірі 83 270 грн. (105 390 грн. + 61 150 грн. /2 = 83 270 грн.). При цьому, сума коштів, отриманих [PERSON] від продажу належної йому на праві особистої приватної власності частини квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2013 року, складає 101\~875 грн. Таким чином, суд, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що спірне нерухоме майно - частина домоволодіння [ADDRESS] та частина земельної ділянки [ADDRESS] , хоч і були придбані позивачем за зустрічним позовом у період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , проте за його особисті кошти, отримані за продаж належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна. Сам по собі факт застереження у договорі купівлі-продажу від 09 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., домоволодіння [ADDRESS] та договорі купівлі-продажу від 09 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., земельної ділянки [ADDRESS] про те, що договори вчиняються за письмовою згодою дружини [PERSON] , [PERSON] , не створює правового режиму спільної сумісної власної подружжя на спірне нерухоме майно. Суд не приймає до уваги твердження позивача за первісним позов в частині, що домоволодіння [ADDRESS] та земельна ділянка № [NUMBER] [ADDRESS] були придбані за 63\~000 доларів США, 31\~500 доларів США з яких було надано зі спільних грошових коштів подружжя [PERSON] і [PERSON] , оскільки вказана обставина не підтверджена належними і достатніми доказами, і спростовуються нотаріально посвідченими договорами, в яких зазначено, що продаж домоволодіння в цілому здійснений за 105\~390 грн., продаж земельної ділянки за 61\~150 грн. Суд критично оцінює копію розписки [PERSON] (т. 1 а.с. 185), яка не може бути достатнім і належним доказом купівлі спірних домоволодіння і земельної ділянки за 63\~000 доларів США та отримання їх від [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , оскільки право власності на земельну ділянку [PERSON] не належало (т. 1 а.с. 19-20), [PERSON] не була стороною укладених договорів, а сама розписка була долучена позивачем за первісним позовом після прийняття зустрічного позову [PERSON] і не спростовує того, що грошові кошти у розмірі 83 270 грн., витрачені [PERSON] на придбання спірної частини домоволодіння і спірної частини земельної ділянки, були його особистими коштами. За таких обставин, оскільки спірне нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за [PERSON] , було придбано ним за його особисті кошти, отримані ним від продажу належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна, спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] , а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання спірного нерухомого майна його особистою приватною власністю задоволено, що виключає задоволення первісних позовних вимог, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] частини домоволодіння [ADDRESS] та частини земельної ділянки [ADDRESS] кадастровий № 120100000:08:082:0008 та визнання за нею права власності на частину домоволодіння [ADDRESS] та частину земельної ділянки [ADDRESS] кадастровий № 120100000:08:082:0008, задоволенню не підлягають. З приводу первісних позовних вимог [PERSON] в частині визнання права власності на спірні транспортні засоби за [PERSON] , суд зазначає, що вони також задоволенню не підлягають, оскільки право власності на мотоцикл та автомобіль зареєстровано за [PERSON] , позивач за первісним позовом позбавлена процесуальної дієздатності заявляти позовні вимоги в інтересах позивача за первісним позовом, а після отримання компенсації вартості частини рухомого майна, транспортні засоби залишаться в його особистій приватній власності, тому у їх задоволенні [PERSON] слід також відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом при подачі позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 6\~155 грн. 29 коп. (т. 1 а.с. 1, 42, 179) та 3\~000 грн. судових витрат у вигляді оплати послуг з оцінки нерухомого майна (т. 1 а.с. 78, 79). Оскільки позовні вимоги за первісним позовом задоволені в частині визнання транспортних засобів спільним майном подружжя та стягнення компенсації вартості його частини в загальному розмірі 134 794 грн., з позивача за зустрічним позовом підлягає до стягнення на користь позивача за первісним позовом 1\~347 грн. 94 коп. Позивачем за зустрічним позовом при подачі зустрічного позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 8\~865 грн. 78 коп. (т. 1 а.с. 110, 140), враховуючи, що зустрічні позовні вимоги задоволені, сплачений [PERSON] судовий збір підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом. Враховуючи зарахування зустрічних вимог в частині компенсації судового збору, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7\~517 грн. 84 коп. (8\~865 грн. 78 коп. 1\~347 грн. 94 коп. = 7\~517 грн. 84 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial