Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовом про визнання недійсною третейської угоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 03 вересня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено третейську угоду по врегулюванню взаєморозрахунків. За змістом зазначеної угоди [PERSON] отримував займ за розписками від [PERSON] , а саме 27 лютого 2016 року 480 000 дол. США, 28 серпня 2016 року 145 000 дол. США, 05 березня 2017 року 170 000 дол. США, 28 січня 2018 року 115 000 дол. США. Сторони погодили об`єднати ці зобов`язання в одне на загальну суму 910 000 дол. США, які [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] . Всі спори за цією угодою підлягають вирішенню в постійно діючому третейському суді при асоціації Український правовий альянс одноособово головою суду. Позивач зауважує, що дана угода містить дату складання та підписи сторін, однак у ній відсутні місце укладання угоди та місцезнаходження сторін. В подальшому [PERSON] стягнув з Лисецького в судому порядку за цією угодою заборгованість у розмірі 33 269 600 грн. На виконання рішення був виданий виконавчий лист. Позивач зауважує, що цю угоду [PERSON] уклав цю угоду без її згоди, однак ця угода порушує її права, оскільки в судовому порядку [PERSON] , оспорює договір дарування як фраудаторний, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що оспорювана угода порушує право позивача на володіння належним їй нерухомим майном, укладена між [PERSON] та [PERSON] , як штучне зобов`язання у значному розмірі. Зазначеною угодою були визнані боргові зобов`язання, які виникли у період з 2016 року до 2018 року, коли [PERSON] перебувала з [PERSON] у шлюбі, згоду на укладення правочину не надавала, про отримання коштів від [PERSON] колишнім чоловіком їй відомо не було. Після розірвання шлюбу у 2020 році триває поділ майна подружжя. Позивач вважає, що за наявності зазначеної третейської угоди вимоги [PERSON] , про стягнення заборгованості можуть бути задоволені за рахунок майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Такі дії на переконання позивача порушують її право на справедливий судовий розгляд позовних вимог про поділ майна подружжя. Враховуючи наведене, позивач просить суд: 1.визнати недійсною та скасувати угоду по врегулюванню взаєморозрахунків (третейську угоду), укладену 03 вересня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] ; 2.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Правом на подання відзиву інший учасник справи не скористався. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2024 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду. В судове засідання [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу частиною другою статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. \~ \~ \~ \~ Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 12 червня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Заочним рішенням від 11 вересня 2020 року у справі № 752/6063/20 Голосіївський районний суд міста Києва розірвав шлюб між [PERSON] та [PERSON] 03 вересня 2022 року [PERSON] та [PERSON] підписали третейську угоду про об`єднання всіх зобов`язань щодо повернення коштів [PERSON] . [PERSON] , на загальну суму 910 000 дол. США протягом одного місяця з дня підписання цієї угоди. Розгляд всіх спорів щодо зазначених зобов`язань сторони визначили постійно діючому Третейському суду при асоціації Український правовий альянс. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації Український правовий альянс віл 20 жовтня 2022 року у справі № 10-10/22стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 33 269 600 грн. Ухвалою від 12 грудня 2022 року Київський апеляційний суд видав виконавчий лист на примусове виконання Постійно діючого третейського суду при Асоціації Український правовий альянс віл 20 жовтня 2022 року у справі № 10-10/22 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості в розмірі 33 269 600 грн. У липні 2023 року [PERSON] зверталася до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві про вчинення кримінального правопорушення, яке полягало у злочинній змові [PERSON] та [PERSON] з метою незаконного заволодіння чужим майном шляхом шахрайства. 17 липня 2023 року зазначена заява була зареєстрована в Єдиному реєстрі судових рішень за № 12023100080002742. 08 жовтня 2022 року [PERSON] склав розписку, за змістом якої отримав від [PERSON] суму грошових коштів 910 000 дол. США в рахунок погашення боргу. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Одним зі способів захисту цивільне законодавство визначає визнання правочину недійсним. Так цивільне законодавство містить ряд вимог, яким має відповідати правочин, а недотримання цих вимог тягне за собою визнання такого правочину недійсним. Вичерпний перелік вимог, яким має відповідати правочин, визначені у статті 203 ЦК України. Предметом спору у цій справі є третейська угода, а отже насамперед треба з`ясувати правову природу третейської/арбітражної угоди. Зазначене є одним із визначальних факторів, який зумовлює визначення компетенції щодо встановлення дійсності/недійсності такої угоди. Частиною другою статті 1 Закону Про третейські суди передбачено, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону (стаття 3 Закону Про третейські суди). Юридичні та / або фізичні особи, а також адміністратор за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону Про ринки капіталу та організовані товарні ринки, мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону (стаття 5 Закону Про третейські суди). Відповідно до статті 2 Закону Про третейські суди третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Згідно зі статтею 27 Закону Про третейські суди третейський суд, з додержанням вимог цього Закону, самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи (ч.1). Сторона має право заявити про відсутність у третейського суду компетенції стосовно переданого на його вирішення спору до початку розгляду справи по суті (ч.2). Сторона має право заявити про перевищення третейським судом меж його компетенції, якщо в процесі третейського розгляду виникне питання, розгляд якого не передбачено третейською угодою або яке не може бути предметом такого розгляду відповідно до регламенту третейського суду чи цього Закону (ч.3). У випадках, передбачених частинами 2 та 3 цієї статті, третейський суд повинен відкласти розгляд справи або зупинити розгляд справи по суті до вирішення ним питання щодо наявності у нього відповідної компетенції (ч.4). З питань наявності чи відсутності компетенції третейський суд у зазначених випадках виносить мотивовану ухвалу (ч.5). Якщо третейський суд дійде висновку щодо неможливості розгляду ним конкретного спору внаслідок відсутності у нього компетенції, третейський розгляд припиняється, а витрати, понесені третейським судом, відшкодовуються сторонами в рівних частках (ч.6). При прийнятті позову третейський суд вирішує питання про наявність і дійсність угоди про передачу спору на розгляд третейського суду (ч.7). У разі, якщо третейський суд дійде висновку про відсутність або недійсність зазначеної угоди, він повинен відмовити в розгляді справи (ч.8). Про відмову у розгляді справи виноситься мотивована ухвала, яка надсилається сторонам. При цьому заявнику разом з ухвалою повертаються позовні матеріали (ч.9). На відміну від звичайного цивільного договору як угоди, що має матеріально-правову природу, третейська / арбітражна угода є домовленістю сторін процесуального характеру. Відтак до неї не підлягають застосуванню приписи статті 16 ЦК, які передбачають такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним. Недійсність угоди регулюється Законом Про третейські суди, Законом Про міжнародний комерційний арбітраж, чинними для України міжнародними договорами (Європейська конвенція про зовнішньоторговельний арбітраж від 21 квітня 1961 року, Нью-Йоркська Конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року). Ці нормативно-правові акти ґрунтуються на декількох основоположних принципах: ?автономності третейської / арбітражної угоди - її дійсність визначається окремо від питань дійсності чи недійсності господарського чи цивільного договору, у який вона інкорпорована; ?компетенції щодо компетенції - третейський суд чи міжнародний комерційний арбітраж сам визначає питання наявності в нього компетенції розглядати відповідний спір і при цьому вирішує питання дійсності третейської / арбітражної угоди; державні суди виключно у випадках, передбачених законом та міжнародними договорами, можуть вирішувати питання щодо дійсності третейської / арбітражної угоди; при цьому будь-які сумніви мають тлумачитися на користь третейської / арбітражної угоди (так званий проарбітрабельний підхід). Отже, положення Законів Про третейські суди та Про міжнародний комерційний арбітраж закріплюють в українському законодавстві два загальновизнаних принципи: 1)принцип автономності арбітражної угоди від основного договору; 2)принцип компетенції щодо компетенції. Попри наявність у третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) повноважень визначати свою компетенцію, національні суди (господарські та цивільні) також мають можливість розглядати питання дійсності третейської (арбітражної) угоди. Разом із тим відповідно до чинного законодавства України національні суди наділені таким правом щодо третейської угоди лише в чітко визначених ним випадках: ?при поданні стороною договору позову до суду з будь-яких питань, пов`язаних із договором, який містить третейське застереження чи щодо якого сторони уклали третейську угоду (пункт 6 частини першої статті 257 ЦПК); ?у процедурі оспорювання рішень третейських судів (стаття 51 Закону Про третейські суди (Розділ VIII ЦПК); ?при розгляді судом питання про надання дозволу та видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду (стаття 56 Закону Про третейські суди, глава IV розділу ІХ ЦПК). Закони Про третейські суди та Про міжнародний комерційний арбітраж не передбачають випадки, за яких суд міг би розглядати питання дійсності третейського (арбітражного) застереження в межах самостійного позову про визнання недійсним такого застереження. Отже, поза виключними випадками національні суди не мають компетенції розглядати питання дійсності третейської (арбітражної) угоди. Відповідно до статті 51 Закону Про третейські суди рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: 1.справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2.рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3.третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4.склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16.19 цього Закону; 5.третейський суд вирішив питання про права і обов`язки осіб, які не брали участь у справі. Заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до\~компетентного суду\~сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду. Скасування компетентним судом рішення третейського суду\~не позбавляє сторони права повторно звернутися до третейського суду, крім випадків, передбачених цією статтею. У разі, якщо рішення третейського суду скасовано повністю або частково\~внаслідок визнання компетентним судом недійсною третейської угоди\~або через те, що рішення прийнято у спорі, який не передбачений третейською угодою, чи цим рішенням вирішені питання, що виходять за межі третейської угоди, або рішення прийнято у справі, не підвідомчій третейському суду, відповідний спір не підлягає подальшому розгляду в третейських судах». Компетентним у розумінні наведеної норми є саме той суд, який розглядає заяву про скасування рішення третейського суду. Вказане випливає зі змісту статті 51 Закону Про третейські суди, у якій саме суд, що розглядає таку заяву, іменується компетентним судом. Вжиття зазначеного терміну зумовлено, зокрема, й тим, що заяви про скасування рішення третейського суду можуть розглядатися як у порядку господарського, так і у порядку цивільного судочинства. Аналогічні висновки випливають і зі змісту статті 458 ЦПК, яка визначає підставою для скасування рішення третейського суду\~визнання третейської угоди недійсною. Крім того, інше тлумачення призводило би до невиправданого задвоєння судового процесу і суперечило аналогічним приписам закону щодо арбітражної угоди, які були проаналізовані вище. Тобто, якщо особа звертається до компетентного суду із заявою про скасування рішення третейського суду, і така заява містить доводи про недійсність третейської угоди, компетентний суд має розглянути вказані доводи й вирішити питання щодо недійсності третейської угоди. Такі висновки мають міститися в мотивувальній частині рішення. За необхідності суд може призначити експертизу. Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно з частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. За змістом частини 6 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У ч.3 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.2002 №15-рп/2002, серед іншого вказав, що наведені вище норми забезпечують здійснення конституційного права на судовий захист, яким у разі виникнення спору можуть скористатися, зокрема, суб`єкти господарських правовідносин (юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин). Право на звернення до суду також передбачене ч.1 ст.6 Конвенції, що ратифікована Україною. Відповідно до Конвенції кожен, у тому числі юридичні особи, має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У частинах 1, 2 статті 7 Закону Про судоустрій і статус суддів також вказано, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України. Частина 1 статті 8 цього Закону проголошує, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Водночас, право на доступ до суду із позовом про визнання недійсною третейської / арбітражної угоди є правомірно обмеженим в Україні. Відповідно до статті 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК). Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати: ?можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); ?можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Так сторони оспорюваної третейської угоди погодили особливий порядок розгляду спорів з приводу предмета цієї угоди, тобто, сторони вільно та свідомо встановили альтернативний порядок вирішення спорів між ними стосовно позичених коштів шляхом передання їх на розгляд третейського суду. Визнавши компетенцію Третейського суду при асоціації Український правовий альянс щодо спорів про стягнення заборгованості у розмірі 910 000 дол. США сторони оспорюваної третейської угоди розуміли (мали чи принаймні могли розуміти), що цим вони правомірно обмежили своє право на доступ до механізмів класичного правосуддя (розгляду справи національними судами), надавши перевагу третейському розгляду. Подання позову про визнання третейської угоди недійсною (особливо post factum) може свідчити про ігнорування компетенції третейського суду, його відносної інституційної самостійності, суперечливу поведінку сторони такої угоди та її недобросовісність, позбавляти іншу сторону того, на що вона розраховувала при укладенні третейської угоди, а також нівелює механізм третейського розгляду, підриває його реальність та ефективність. Отже, право на доступ до суду із самостійним позовом про визнання недійсним третейської (арбітражної) угоди є правомірно обмеженим, щоб забезпечити режим сприяння арбітражу в Україні. Таке обмеження не є свавільним чи несправедливим; воно переслідує легітимну мету - сприяти визнанню третейських (арбітражних) угод, покращувати ефективність третейського (арбітражного) процесу та виконуваність третейських (арбітражних) рішень, забезпечити гарантії, що будь-які спори між сторонами третейської (арбітражної) угоди будуть вирішуватися саме в третейському суді (арбітражі). Таке обмеження є пропорційним поставленій меті і жодним чином не порушує права на доступ до суду, адже чинне законодавство України передбачає три випадки, коли дійсність третейської (арбітражної) угоди може бути оцінена національним судом. За загальним правилом розгляд цивільним чи господарським судом позовної вимоги про недійсність третейської угоди є незаконним втручанням у компетенцію третейського суду. Наведене правило має логічну зумовленість, оскільки інакше недобросовісна сторона, яка попередньо уклала третейську угоду, однак надалі одержала негативне (не на свою користь) рішення третейського суду, мала б змогу поставити під сумнів третейську угоду та оскаржити її до суду шляхом подання ресцисорного позову. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019\~року у справі №912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі №910/11511/18, при оцінці доцільності певного способу захисту суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Положення частини другої статті 16 ЦК передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (угоди). Відповідно до частини першої статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Разом із тим, як вже було зазначено вище,\~третейська (арбітражна) угода не є правочином, договором у класичному значенні, адже породжує виключно процесуальні, а не матеріально-правові наслідки.\~Процесуальним наслідком третейської (арбітражної) угоди є виключення спору з юрисдикції\~\~судів господарської чи цивільної юрисдикції. Ухвалення третейського (арбітражного) рішення на основі недійсної третейської (арбітражної) угоди є підставою для скасування цього рішення або для відмови у його визнанні й виконанні / видачі наказу на примусове виконання. Третейська (арбітражна) угода як юридичний факт не породжує набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відтак укладання цієї угоди не може порушувати цивільні права чи охоронювані законом інтереси. За відсутності порушеного матеріального права (інтересу) виключається можливість розгляду судом відповідного позову про захист такого права (інтересу). Оскільки третейська (арбітражна) угода забезпечує передачу спорів між сторонами на розгляд третейського суду (арбітражу) і не регулює інших питань, позов про визнання недійсною третейської (арбітражної) угоди може захищати лише одне право - право на доступ до державного (у цій справі - господарського) суду. Однак наявність третейської (арбітражної) угоди сама по собі за загальним правилом не порушує і не може порушити право особи на доступ до суду в розрізі захисту порушених прав за господарським договором. У разі порушення контрагентом господарського договору постраждала сторона завжди має право звернутися до господарського суду за захистом свого порушеного права, і суд має прийняти такий позов до розгляду. Якщо інша сторона не заявлятиме про передачу спору в третейський суд, у господарського суду буде компетенція розглянути відповідний спір та захистити порушене право особи за основним договором. Якщо ж інша сторона заявлятиме про наявність третейської угоди, національний суд перевірить, серед іншого, дійсність третейської угоди, і якщо така угода буде визнана недійсною, також матиме компетенцію розглянути відповідний спір та захистити порушене право особи за основним договором. У разі дійсності третейської угоди суд має передати спір на розгляд третейського суду відповідно до дійсної угоди сторін, що має виконуватися. Отже, існування третейської угоди саме по собі жодним чином не порушує право особи на доступ до суду, тому самостійний позов про визнання недійсним третейської угоди, як спосіб захисту права, є неналежним, недоцільним і, можна сказати, дефектним - він не поновлює і не захищає право на доступу до суду, адже неможливо відновити чи захистити право, яке взагалі не було порушеним. Такий спосіб захисту не лише не відновлює і не захищає право особи на доступ до суду, а навпаки може використовуватися недобросовісно. Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульованому у постанові від 30 серпня 2024 року у справі № 911/1766/22. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed