Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину вказаної квартири. В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що сторони з 18.08.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення суду. Під час шлюбу сторонами за спільні сімейні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Позивачка вказує, що майно було придбано нею та відповідачем в період шлюбу, воно належить сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому просить здійснити поділ майна шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.09.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.10.2024 року закрито підготовче судове засідання по справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка [PERSON] та її уповноважений представник адвокат Гуревич М.Г. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. 28.11.2024 року від уповноваженого представника позивачки адвоката Гуревича М.Г. надійшла заява про проведення судового засідання без участі сторони позивача, в якій він також підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 28.11.2024 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він визнав позовні вимоги в повному обсязі. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне. 18.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №988 /а.с. 9/, який був розірваний за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.09.2024 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.08.2024 року за №391552262, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 689, виданого 06.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Губською В.А. /а.с. 19/. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що вищевказана квартира була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. З огляду на викладене, суд вважає необхідним задовольнити позов та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру, справляється судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на момент подання позовної заяви становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 1211,20 грн. та не більше 15140,00 грн.). При цьому при поданні до суду процесуальних документів в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір"). Так, при зверненні до суду позивачкою понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 2839,54 грн. (сума судового збору, що підлягала сплаті 354942,44 х 1%х0,8). Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачці з державного бюджету 1419,77 грн., що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову. Понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору у сумі 1419,77 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного і

Outcome: approved