Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», в інтересах якого діє представник Васюк М.М., звернулося з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просить витребувати із чужого незаконного володіння, а саме [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт № [NUMBER] , виданий 10.07.2017, органом № 3215, місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (код ЄДРПОУ 33939099; 08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, буд. 26, корпус 2, офіс 173) об`єкт нерухомості: нежитлове приміщення № 176, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 258287232109, загальною площею: 95.2 кв.м. В обґрунтування позову зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» є замовником будівництва ЖК «Коцюбинський» за адресою: [ADDRESS] . 18.03.2011 житловий будинок [ADDRESS] був введений в експлуатацію. 09.06.2011 рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області було присвоєно поштову адресу житловому будинку [ADDRESS] та доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити й видати свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири закінченого будівництва за адресою; [ADDRESS] . 29.09.2011 ТОВ «Аверс-Сіті» зареєструвало за собою право власності на нежитлове приміщення № 176 на підставі рішення Коцюбинської селищної ради Київської області № 177 від 09.06.2011 та йому було видано свідоцтво про право власності [NUMBER] . 20.03.2013 [PERSON] звернулась з позовною заявою звернувся до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності на нежитлові приміщення № 172, [ADDRESS] . 17.07.2013 рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/3847/13-ц позов [PERSON] задоволено. 08.10.2013 ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу ТОВ «Аверс-Сіті» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.07.2013 було відхилено. 26.02.2014 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу ТОВ «Аверс-Сіті» задоволено частково та передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 16.04.2014 рішенням Ірпінського міського суду Київської області у задоволенні позовної заяви [PERSON] було відмовлено повністю. 22.05.2014 ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено. 24.12.2014 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] було задоволено частково та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 18.06.2015 рішенням Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву [PERSON] залишено без задоволення. 16.07.2015 ухвалою Апеляційного суду Київської області [PERSON] було відмовлено у відкритті апеляційного провадження. 05.04.2017 представник ТОВ «Аверс-Сіті» отримав інформаційну довідку № 84349734 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та дізнався, що Нежитлове приміщення належить на праві власності [PERSON] . 02.10.2017 з інформаційної довідки № 99051513 з Державного реєстру речових на нерухоме майно представник ТОВ «Аверс-Сіті» дізнався, що на даний час нежитлове приміщення зареєстроване за [PERSON] . 21.03.2018 з інформаційної довідки № 117939081 з Державного реєстру речових на нерухоме майно представник ТОВ «Аверс-Сіті» дізнався про те, що 06.02.2018 власником Нежитлового приміщення стала [PERSON] . З вищевказаної інформаційної довідки випливає, що 27.12.2013 [PERSON] зареєструвала за собою право власності на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.07.2013 у справі № 367/3847/13-ц. 30.12.2013 власником нежитлового приміщення стала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 1636, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 20.06.2017 власником нежитлового приміщення стала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 2392, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 06.02.2018 власником нежитлового приміщення став [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 64, укладенийм між [PERSON] та [PERSON] . Того ж дня, 06.02.2018, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 66, власником нежитлового приміщення став Відповідач. Нежитлове приміщення вибуло з власності ТОВ «Аверс-Сіті» не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за [PERSON] на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.07.2013, яке було скасовано ухвалою ВСС України від 26.02.2014, що є підставою для застосування способу захисту, передбаченого ст. 388 ЦК України, У зв`язку з вищевикладеним просить суд витребувати у [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт № [NUMBER] , виданий 10.07.2017, органом № 3215, місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (код ЄДРПОУ 33939099; 08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, буд. 26, корпус 2, офіс 173) об`єкт нерухомості: нежитлове приміщення № 176, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 258287232109, загальною площею: 95.2 кв.м. Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31.10.2019 року було задоволено позов. Ухвалою суду від 29.07.2021 року було поновлено [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 жовтня 2019 року по цивільній справі № 367/3807/17 та скасовано заочне рішення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив його задоволинити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлись про час, дату і місце проведення судового засідання. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд встановив, що ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва Житлового комплексу «Коцюбинський» за адресою: [ADDRESS] . 18 березня 2011 року житловий будинок житловий будинок [ADDRESS] , введений в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом відповідності КС № 00002053, який засвідчує відповідність закінченого будівництва багатоповерхового житлового будинку з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерхового паркінгу (а. с. 95, т. 1). 09.06.2011 рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області було присвоєно поштову адресу житловому будинку [ADDRESS] та доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити й видати свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири закінченого будівництва за адресою; [ADDRESS] . 29.09.2011 ТОВ «Аверс-Сіті» зареєструвало за собою право власності на нежитлове приміщення № 176 на підставі рішення Коцюбинської селищної ради Київської області № 177 від 09.06.2011 та йому було видано свідоцтво про право власності [NUMBER] . 20.03.2013 [PERSON] звернулась з позовною заявою звернувся до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності на нежитлові приміщення № 172, [ADDRESS] . Рішенням від 17 липня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, Ірпінський міський суд Київської області, у справі № 367/3847/13-ц позов [PERSON] задовольнив та визнав за нею право власності на нежитлові приміщення № № 172, № 176. Ухвалою від 26 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року скасував, а справу передав на новий розгляд до місцевого суду (а. с. 26-29, т. 1). Рішенням від 16 квітня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, Ірпінський міський суд Київської області у задоволенні позову [PERSON] відмовив. Ухвалою від 24 грудня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, скасував, а справу направив на новий розгляд до місцевого суду. Рішенням від 18 червня 2015 року Ірпінський міський суд Київської області позов [PERSON] залишив без задоволення. Ухвалою від 16 липня 2015 року Апеляційний суд Київської області відмовив [PERSON] у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року. 27 грудня 2013 року [PERSON] на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення 176 у корп. [ADDRESS] . 30.12.2013 власником нежитлового приміщення стала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 1636, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 20.06.2017 власником нежитлового приміщення стала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 2392, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 06.02.2018 власником нежитлового приміщення став [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 64, укладенийм між [PERSON] та [PERSON] . Того ж дня, 06.02.2018, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 66, власником нежитлового приміщення стала [PERSON] . Правило частини першої статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». Саме такий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц). У постанові Великої Палати від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року в справі № 6-1193цс15 та висновки, викладені у постанові Великої Палати від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц. Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення. Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Встановивши, що нежитлове приміщення 176 у [ADDRESS] вибула з володіння власника ТОВ «Аверс-Сіті» за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, ухваленого щодо цього майна, та яке надалі скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року, суд приходить до висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння [PERSON] на підставі положень статті 388 ЦК України. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 367/8910/17 (провадження № 61-9629св19). Враховуючи викладені обставини, оскільки нежитлове приміщення № 176, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] вибуло з власності ТОВ «Аверс-Сіті» не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за [PERSON] на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.07.2013, яке було скасовано ухвалою ВСС України від 26.02.2014, суд вважає за необхідне задовольнити позов та витребувати із чужого незаконного володіння, а саме [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт № [NUMBER] , виданий 10.07.2017, органом № 3215, місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (код ЄДРПОУ 33939099; 08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, буд. 26, корпус 2, офіс 173) об`єкт нерухомості: нежитлове приміщення № 176, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 258287232109, загальною площею: 95.2 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 5 165,00 грн. На підставі ст. 388 ЦК України,

Outcome: approved