Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про звільнення майна з-під арешту усього майна [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , накладеного відповідно до постанови серії АА № 896833 від 17.10.2005 Відділом Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Виключити запис про обтяження № 723165 № 2540148 від 27.10.2005 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в квітні 2024 року в [PERSON] виникла потреба в продажі нерухомого майна. Звернувшись до приватного нотаріуса для укладання договору купівлі продажу майна, стало відомо що накладено арешт на його нерухоме майно на підставі постанови серії АА № 896833 від 17.10.2005, яку виніс Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, та існування запису про обтяження № 723165 № 2540148 від 27.10.2005 року в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. З мето скасування арешту нерухомого майна, яке накладено на підставі постанови серії АА № 896833 від 17.10.2005 року, яку виніс Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, адвокатами АО «Професійна колегія адвокатів» було підготовлено адвокатський запит до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, в якому запитувалося та вимагалося надати інформацію та копії документів, які були підставою для винесення постанови серії АА № 896833 від 17.10.2005 року про арешт майна та скасувати арешт нерухомого майна який винесений на підставі постанови серії АА № 896833 від 17.10.2005. Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, підготовив відповідь, в якому вказав, що перевіркою відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження (дана система функціонує лише із 2007 року), встановлено що на виконанні у Відділі не перебувало виконавче провадження, за яким боржником є [PERSON] , у зв`язку з чим не можливо встановити підстави винесення постанови серії АА № 896833 від 17.10.2005 про арешт майна. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, позивач просить суд позов задовольнити. Провадження в справі відкрито 25.06.2024, відповідно до ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2024 закрито підготовче засідання за позовною заявою [PERSON] до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений чином. Разом з тим, 27.11.2024 року до суду надійшла заява представника позивача, згідно якої він просить позов задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутністю. Всудове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про проведення судового засідання за його відсутністю тапросив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов у встановленому порядку не подав. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223, 280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, існування запису про обтяження № 723165 від 19.04.2013 та № 2540148 від 27.10.2005 яке накладено Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві на підставі постанови АА № 896833 від 17.10.2005 року на майно [PERSON] . Згідно листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві, в відомостях, які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження, інформація щодо наявності виконавчого провадження, за яким боржником є [PERSON] відсутня. Постанова серії АА № 896833 від 17.10.2005 року про арешт на майно та документи на підставі який накладався арешт, відсутні. За приписами ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч. ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому приймаючи рішення по суті справи, суд приймає до уваги положення ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 391 ЦК України закріплює право власника вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Суд зазначає, що накладення арешту на майно без належних підстав порушує права власника, гарантовані як національним законодавством, так і міжнародними актами. У постанові Верховного Суду України від 15.03.2013 у справі № 6-26цс13 зазначено, що накладення арешту на майно має здійснюватися виключно за наявності підстав, визначених законом, та за умови обґрунтованості таких дій. Суд наголосив, що відсутність правових підстав для накладення арешту є підставою для його скасування. Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги здійснити державну реєстрацію майна яке належить відповідачу, так і в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 761/5289/18 встановлено, що накладення арешту на майно без доказів, які підтверджують наявність правових підстав для такого заходу, порушує право власності особи та підлягає скасуванню. В справі «Вендітеллі проти Італії» (Ventitelli v. Italy), ЄСПЛ встановив, що надмірні обмеження права власності без належного юридичного обґрунтування порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд зазначив, що втручання у право власності повинно бути пропорційним, тобто мати чітку правову підставу та служити суспільно значущій меті. У справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (SporrongandLonnroth v. Sweden) Суд постановив, що тривале обмеження права власності без адекватного виправдання становить порушення права на мирне володіння майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позов [PERSON] в частині вимог про зняття арешту з невизначеного майна та усього нерухомого майна підлягає задоволенню, адже наявність діючого арешту на невизначеного майна та усього нерухомого майна порушує права позивача як власника та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням зазначених обставин та практики Верховного Суду України й Європейського суду з прав людини, суд вважає позов обґрунтованим, а права позивача такими, що підлягають захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved