Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач [PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просила суд витребувати у [PERSON] на свою користь нежитлові приміщення загальною площею 88,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу комунального майна шляхом продажу на аукціоні від 15.10.2003, укладеного між виконавчим комітетом Ірпінської міської ради та приватним підприємцем [PERSON] , у власність останньої була передана частина нежитлових приміщень, загальною площею 119,1 кв.м., що складається з приміщень: коридор площею 20,7 кв.м., комора площею 17,3 кв.м., торговий зал площею 53,3 кв.м., кабінет площею 13,8 кв.м., санвузол площею 5,6 кв.м., коридор площею 8,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У подальшому на підставі договору купівлі-продажу комунального майна шляхом викупу від 06.10.2004, укладеного між Територіальною громадою сел. Буча в особі селищної ради Київської області та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , у власність останньої було передано частину нежитлових приміщень площею 35,5 кв.м, а саме: приміщення площею 20,2 кв.м та частина приміщення площею 15,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що за рахунок реконструкції та облаштування вищезазначених нежитлових приміщень, загальна площа нежитлових приміщень, які перебувають у власності [PERSON] збільшилася на 3,4 кв.м та становить 158,0 кв.м. Зазначає, що нею своєчасно та в повному обсязі сплачуються внески на утримання будинку (комунальні послуги), встановлені протоколом загальних зборів власників квартир та нежитлових приміщень ОСББ «БУЧА-ГУЛІВЕР» із розрахунку 158,0 кв.м. Окрім цього зазначає, що відповідач заволоділа частиною належних позивачу нежитлових приміщень, а саме приміщення загальною площею 88,3 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які використовуються для власних потреб, а саме здійснення підприємницької діяльності. Наголошує, що наявні підстави для витребування у відповідача на корить позивача частини належних йому нежитлових приміщень, загальною площею 88,3 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, передано за підсудністю на розгляд Ірпінського міського суду Київської області. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2023 року прийнято справу до свого провадження та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 09.10.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно розпорядження керівника апарату Ірпінського міського суду Київської області щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями № 16 від 06.04.2023 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, було призначено до повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку. Після автоматичного розподілу автоматизованою системою документообігу справу передано на розгляд судді Третяк Я.М. Ухвалою суду від 14.04.2023 прийнято до свого провадження справу №758/10347/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. 24 березня 2023 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з наступних підстав. Так, відповідач зазначає, що 12 жовтня 2004 року між нею та позивачем було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 88,3 м.кв, що знаходяться в [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Ірпінської міської нотаріальної контори Запісочною О.А., та зареєстровано в реєстрі за № 1-4624. 15 жовтня 2004 року Ірпінським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності на вищевказане майно за [PERSON] , реєстраційний номер [NUMBER] . Також зазначає, що викладені обставини підтверджуються договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2004 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.10.2004, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.12.2013, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.03.2023, індексний номер: 325740416. Окрім цього зазначає, що звертаючись із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, позивач у справі [PERSON] замовчує ті обставини, які були встановленні рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 2- 546/2008 за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області, [PERSON] , треті особи: Комунальне підприємство Київської обласної ради «Ірпінська бюро технічної інвентаризації», Ірпінська міська державна нотаріальна контора, про визнання незаконними та скасування тішень Бучанської міської ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Так, вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що 12.10.2004 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області та зареєстрований в реєстрі № 1-4624. За умовами даного договору відповідач продала позивачу нежитлові приміщення 19 - торговий зал площею 43,1 кв. м; 25 - туалет площею 5,6 кв. м.; 16 - коридор площею 22,3 кв. м.; 17 - комора площею 17,3 кв. м. загальною площею 88,3 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належали відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу комунального майна, посвідченого 15.10.2003 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Тонконог Л.М. та зареєстрованим Ірпінським БТІ 29.10.2003 за реєстраційним номером 3227041.Право власності позивача на нежитлові приміщення відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.10.2004 було зареєстровано КП «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» 15.10.2004, про що зроблено реєстраційний запис 11 в книгу З-31 під номером 7916728. 14 квітня 2023 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому з доводами відповідача викладеними у відзиві на позовну заяву не погоджується, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначила, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14.04.2008 по справі № 2-546/2008, на яке посилається у відзиві на позовну заяву відповідач, не може слугувати належним та допустимим доказом законності користування відповідачем частиною належних позивачу нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки предмет позову зовсім інший. 03 червня 2024 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Свириденко В.М. подано письмові пояснення у справі, в яких просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] підтримали позовну заяву та просили задовольнити. Так, представник позивача зазначив, що відповідач незаконно заволоділа майном позивача, у свою чергу, саме позивач сплачує податки та комунальні послуги. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, із підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов`язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов`язаннями. Як вбачається з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №96724530 від 08.09.2017, 03.12.2013 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. внесений запис номер 3651848 про реєстрацію права власності нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , підстава виникнення - договір купівлі-продажу, серія та номер 1-4624, виданий 12.10.2004 державним нотаріусом Запісочною А.О. У той же час, з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 275694319 від 20.09.2021, вбачається, що нежитлове приміщення реєстраційний номер майна 3227041, магазин та перукарня « [INFO] », загальною площею 158,0 кв. м розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 4089, виданого 06.10.2004 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І. У матеріалах справи наявний технічний паспорт на виробничий будинок, виготовлений 13.03.2004, розташований в [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] , розмір часки власності частина нежитлових приміщень. Відповідно до експлікаї приміщень зазначеного технічного паспорту, виробничий будинок літера «А» № 101, розташований по [ADDRESS] складається з приміщень: коридор площею 20,7 кв.м., комора площею 17,3 кв.м., торговий зал площею 27,9 кв.м., таулет площею 5,6 кв.м., коридор площею 8,4 кв.м.,за рахунок реконструкції в приміщеннях, загальна площа самовільно збільшена на 3,9 кв.м. Також в матеріалах справи міститься дві інвентаризаційні справи Ірпінського бюро технічної інветаризації від 04.09.2004 на будинок [ADDRESS] , в якому власниками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Зі змісту листа від 19.11.2018 голови правління ОСББ «Буча-Гулівер» Черниш Н.П., згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 158,0 кв.м (реєстраційний номер майна 3227041), за адресою: [ADDRESS] . За вказану площу [PERSON] своєчасно та в повному обсязі сплачуються чисельні внески на утримання будинку (комунальні послуги), встановлені протоколом загальних зборів власників квартир та нежитлові приміщення. [PERSON] використовується приміщення за адресою: [ADDRESS] , дані щодо площі приміщень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. При цьому членські внески на утримання будинку (комунальні послуги), встановлені протоколом загальних зборів власників квартир та нежитлових приміщень, [PERSON] не сплачуються. Стаття 41\~Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 321\~ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. За положеннями ст.\~387\~ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з усталеною судовою практикою (сформованою ще Верховним Судом України та підтриманою Верховним Судом) у відносинах власника з особою, за якою майно зареєстроване на праві власності (новим набувачем) при відсутності між ними договірних (зобов`язальних) відносин можуть використовуватися лише речово-правові способи захисту. Одним з таких способів захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння, при цьому власник за наявності законних підстав може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. За правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), «можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388\~ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Перелік підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно». Аналіз вказаних норм та зміст позовних вимог [PERSON] за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння). Умови, за яких власник має право витребувати свою річ у добросовісного набувача, встановлює стаття 388 ЦК України. За приписами частини першої цієї норми власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, які він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування. Отже, предметом доказування у такій справі є обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Сторонами у віндикаційному позові виступають власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але й фактично вже нею не володіє та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і не добросовісний). Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном. При цьому належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). У ч. 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тобто, у контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст.\~177\~ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] просить суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на свою користь нежитлові приміщення, загальною площею 88,3 кв.м, розташовані за адресою: [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач заволоділа частиною належних позивачу нежитлових приміщень загальною площею 88,3 кв. м, які використовує для власних потреб та здійснює підприємницьку діяльність. Натомість сторона відповідача стверджує про те, що, звертаючись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач у справі не навів доказів незаконного заволодіння майном відповідачем, та не надав правовстановлюючих документів на нерухоме майно площею 15,0 кв.м, що розташоване по [ADDRESS] . При цьому, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 1-4624. Згідно п.1 договору продавець, [PERSON] , продала, а покупець, [PERSON] , купила нежитлові приміщення: 19-торговий зал площею 43,1 кв.м, 25-таулет площею 5,6 кв.м,16-коридор площею 22,3 кв.м,17-комора площею 17,3 кв.м загальною площею 88,3 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.2 договору вищевказані нежитлові приміщення належать продавцю, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу комунального майна шляхом продажу на аукціоні, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріально округу Київської області Тонконог Л.М. 15 жовтня 2003 року по реєстру № 2552, зареєстрованого Ірпінським бюро технічної інвентаризації в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 29 жовтня 2003 року в книзі: 1-31, номер запису:11, реєстраційний номер: 3227041. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 грудня 2013 року індексний номер витягу: 13852121, 03.12.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу прийнято рішення №8587821 про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень (з відкриттям розділу), згідно якого за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , підстави виникнення права власності договір купівлі-продажу, серія та номер: 8587821 від 03.12.2013. Відповідно до ч. 1 ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У\~статті 204\~ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Під час розгляду справи по суті стороною позивача не спростовано належними та допустимими доказами правомірності укладеного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.10.2004, та, як наслідок, не доведено того, що спірні нежитлові приміщення площею 88,3 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] вибули з власності позивача поза за її волею. При цьому в судовому засіданні позивачем обставини щодо укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.10.2004 не заперечувались, доказів того, що на момент укладання відповідачем договору купівлі-продажу будь-які правові обмеження в контексті укладання договору, або обтяження на нерухомому майні, що стало предметом договору, не надано. При цьому, позивачем не долучено суду належних та допустимих доказів відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння оспорюваним майном (нежитловими приміщеннями загальною площею 88,3 кв.м), адже договір купівлі - продажу ніким не оспорювався, не визнаввася недійсним або нікчемним. Відповідно до ч 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом також враховано, що правовідносини між сторонами стосовно спірних нежитлових приміщень вже були предметом розгляду у суді. Так, з витребуваних на огляд в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 2-546 встановлено, що у січні 2008 року [PERSON] звернулась до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області, [PERSON] , треті особи: Комунальне підприємство Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації», Ірпінська державна нотаріальна контора, про визнання незаконними та скасування рішень Бучанської міської ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Також судом встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 травня 2008 року в справі №2-546/2008, яке набрало законної сили в установленому порядку, позов [PERSON] до Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області, [PERSON] , треті особи: Комунальне підприємство Київської обласної ради «Ірпінська бюро технічної інвентаризації», Ірпінська міська державна нотаріальна контора, про визнання незаконними та скасування рішень Бучанської міської ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бучанської селищної ради Київської області № 384 від 17.10.2006 року про оформлення відповідної правової документації на самочинно побудовані будівлі. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 288 від 19.06.2007 року про оформлення свідоцтва на право власності на магазин-перукарню «Шарм». Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 322 від 17.07.2007 року про внесення змін до рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 288 від 19.06.2007 про оформлення свідоцтва на право власності на магазин-перукарню «Шарм». Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Бучанської міської ради Київської області 11.08.2007 року [PERSON] на магазин та перукарню «Шарм» по [ADDRESS] . При цьому, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 травня 2008 року у цивільній справі № 2-546/2008 встановлено, що 13.10.2006 відповідач [PERSON] звернулась до Бучанської міської ради із заявою про оформлення права власності на збільшену площу 3, 4 кв.м. у приміщеннях перукарні та магазину по [ADDRESS] , зокрема: в приміщенні 33 пл. 21, 6 кв.м, приміщенні 16 пл. 22, 3 кв.м. , приміщенні 18 пл. 27, 9 кв.м та приміщенні 19 пл. 43, 1 кв.м. За результатами розгляду даної заяви виконавчим комітетом Бучанської селищної ради 17.10.2006 року було прийнято рішення за № 384, яким було дозволено відповідачу [PERSON] оформити відповідну правову документацію на самочинне збільшення площі на 3, 9 кв.м. за рахунок реконструкції в приміщеннях магазину та перукарні, що розташовані в [ADDRESS] , а саме торгового залу 18 пл. 27,9 кв.м, торгового залу 19 пл. 43, 1 кв.м та збільшення загальної площі на 3, 4 кв.м за рахунок приміщень коридору 33 площею 21, 6 кв.м, коридору 16 площею 22, 3 кв.м, загальна площа становить 158 кв.м. (а. с. 107 - 113). 19.06.2007 відповідач [PERSON] звернулась до Бучанської міської ради із заявою з проханням анулювати попереднє свідоцтво на право власності та видати новий дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на магазин і перукарню «Шарм». Розглянувши дану заяву, виконавчий комітет Бучанської міської ради 19.06.2007 прийняв рішення за № 288, яким вирішив анулювати свідоцтво на право власності за номером витягу 1847693 від 29.10.2003 на частину нежитлових приміщень загальною площею 119, 1кв.м, що складаються з приміщень коридору 16 пл. 20, 7 кв.м, комори 17 пл. 17, 3 кв.м, торговельного залу 18 пл. 53, 3 кв.м, торговельного залу 19 площею 13, 8 кв.м, туалету 25 пл. 5, 6 кв.м, приміщення 26 пл. 8, 4 кв.м, що в [ADDRESS] , на ім`я відповідача [PERSON] ; анулювати свідоцтво на право власності за номером витягу 5075537 від 15.10.2004 на частину нежитлових приміщень загальною площею 35, 5 кв.м, що складаються з приміщень комори 9 пл. 20, 2 кв.м, коридору 33 пл. 15, 3 кв.м, що в [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] ; Ірпінському бюро технічної інвентаризації - оформити та видати свідоцтво на право власності на магазин-перукарню «Шарм» загальною площею 158 кв.м. в [ADDRESS] , на відповідача [PERSON] . За заявою відповідача [PERSON] від 11.07.2007 виконавчим комітетом Бучанської міської ради було прийнято рішення № 322 від 17.07.2007 про внесення змін до рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 288 від 19.06.2007 «Про оформлення свідоцтва про право власності на магазин-перукарню «Шарм», яким внесено зміни в п. 1, 2, 3 та рішення було викладено в наступній редакції. «1 В зв`язку із проведеною реконструкцією нежитлових приміщень в місті по [ADDRESS] , КП КОР «Ірпінське БІТ» анулювати договір куплі-продажу комунального майна шляхом продажу на аукціоні, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2SS2 від 15.10.2003, виданий приватним нотаріусом Л.М. Тонконог та витяг 1847693 від 29.10.2003, реєстраційний номер 3227041, на частину нежитлових приміщень загальною площею 119, 1 кв.м, що складаються з приміщень: коридору 16 площею 20,7 кв.м, комори 17 площею 17, 3 кв.м, торговельного залу 18 площею 53,3 кв.м, торговельного залу 19 площею 13,8 кв.м, туалету 25 площею 5, 6 кв.м, приміщення 26 пл. 8, 4 кв.м, що в [ADDRESS] , що належить [PERSON] . 1.КП КОР «Ірпінське БТІ» анулювати договір купівлі-продажу комунального майна шляхом викупу, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 4089 від 06.10.2004 року, виданий приватним нотарусіом С. І. Білоконь та витяг 5075537 від 15.10.2004, реєстраційним номер 3227041 на частину нежитлових приміщень загальною площею 35, 5 кв.м, що складаються з приміщень: комори 9 площею 20, 2 кв.м, коридору 33 площею 15, 3 кв.м, що в [ADDRESS] , що належить [PERSON] . 2.КП КОР «Ірпінське БТІ» оформити та видати свідоцтво на право власності на магазин та перукарню «Шарм» загальною площею 158 кв.м. у [ADDRESS] , на [PERSON] » (а. с. 141-142). Також встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Бучанської селищної ради № 322 від 17.07.2007 виконавчим комітетом Бучанської селищної ради відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин та перукарню «Шарм» загальною площею 158 кв.м у м. Буча по вул. Вокзальній, 101. Наведені обставини підтверджуються договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.10.2004 та відповідними витягами, технічними паспортами станом на 13.03.2004 та станом на 04.09.2004, рішеннями Бучанської ради із відповідними копіями документів, що стали підставою для їх видачі, встановлені судом обставини не заперечуються сторонами по справі. Також судовим рішенням у справі 2-546/2008 судом визнано такими, що суперечать засадам власності, що встановлені Конституції України, та статтям 317, 319, 321 ЦК України рішення виконавчого комітету Бучанської селищної ради Київської області № 384 від 17.10.2006 про оформлення відповідної правової документації на самочинно побудовані будівлі, рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 288 від 19.06.2007 про оформлення свідоцтва на право власності на магазин-перукарню «Шарм» та рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 322 від 17.07.2007 про внесення змін до рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 288 від 19.06.2007 про оформлення свідоцтва на право власності на магазин-перукарню «Шарм» та скасовує зазначені рішення. З огляду на зазначене, обставини встановлені рішенням Ірпінського міського суду Київської області 14.05.2008 у справі 2 -546/2008, яке не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили, мають преюдиційне значення у даній справі та доказуванню не підлягають. Таким чином, для даної справи є преюдиційним той факт, що за заявами [PERSON] виконавчим комітетом Бучанської міської ради (раніше виконавчим комітетом Бучанської селищної ради) приймалися рішення щодо оформлення правової документації та оформлення свідоцтва на право власності на магазин-перукарню «Шарм» відносно приміщень 16 площею 22, 3 кв.м.\~\~та 19 площею 43, 1 кв.м.,\~\~що були відчужені відповідачем [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 12.10.2004 року та на час звернення [PERSON] із заявами та прийняття відповідних рішень заявнику не належали. Виконавчий комітет Бучанської міської ради без відома позивача,\~\~проти її волі та у відсутність передбачених законом підстав визнав за відповідачем [PERSON] право власності на належне позивачу майно,\~\~що було набуте позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2004 року,\~\~який є чинним і не визнавався недійсним у судовому порядку. Посилаючись на вибуття нежитлових приміщень загальною площею 88,3 кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] з її приватної власності, [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження такої обставини. Суд вважає, що лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю. Однак, зважаючи на ту обставину, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14.05.2008 року у справі № 2-546/2008 визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Бучанської міської ради Київської області від 11.08.2007 року [PERSON] на магазин перукарню « [INFO] » по [ADDRESS] , суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження належності їй на праві власності нежитлових приміщень, загальною площею 158,0 кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] та витребування з володіння [PERSON] на нежитлових приміщень загальною площею 88,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: dismissed