Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «Фінілон»), в якому просить: - розірвати договори № SAMDN01000732504087 вклад «Стандарт» від 26 січня 2013 року, від 27 березня 2013 року № SAMDN01000734141845; вклад «Стандарт» від 30 жовтня 2012 року; - стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь заборгованість у сумі 26 452,38 дол. США, 15 995,94 євро та 161,60 грн, що еквівалентно 967 363,54 грн та 635 678,65 грн, загалом 1 603 203,79 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що уклав із АТ КБ «ПриватБанк»: 26 січня 2013 року - договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDN01000732504087 Вклад «Стандарт», на виконання якого на рахунок № [NUMBER] була внесена сума вкладу 5 044,59 доларів США, відсоткова ставка 10 % річних; 27 березня 2013 року - договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDN01000734141845 Вклад «Стандарт», на виконання якого на рахунок № [NUMBER] була внесена сума вкладу 5 037,39 доларів США, відсоткова ставка 10 % річних, 30 жовтня 2012 року - договір банківського вкладу (депозиту) Вклад «Стандарт» на особовий рахунок № [NUMBER] була внесена сума вкладу 8 042.74 євро. Крім цього, він має банківські картки: депозитну карту на суму 281,60 євро, № [NUMBER] універсальну карту на суму 129,10 грн, № [NUMBER]. Договори банківського вкладу № SAMDN01000732504087 та № SAMDN01000734141845 містять умову нарахування відсотків з застосуванням принципу капіталізації. Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, його рахунки було безпідставно заблоковано, нарахування відсотків було припинено. Зазначає, що він неодноразово звертався до банку з проханням розблокувати рахунки, повернути суму коштів, проте банк відмовляв у зв`язку з припиненням діяльності на території тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополя та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях. 05 лютого 2023 року він направив на адресу банківської установи заяву з проханням про повернення належних йому грошових коштів. Аналогічні заяви він надіслав через Приват 24 та на email банку. На всі заяви відповідач відповів відмовою. Станом на теперішній час кошти йому не повернуто. Враховуючи статті 509, 1058, 1060, 1061, 625 ЦК України, якими передбачена відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, вважає, що йому мають бути повернуті грошові кошти за вкладами та компенсовані проценти за депозитом і 3 % річних. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче засідання на 04 серпня 2023 року. У зв`язку з зайнятістю головуючого судді в іншому судовому засіданні, підготовче засідання 04 серпня 2023 року знято з розгляду та призначено наступне на 08 листопада 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року відкладено підготовче засідання на 04 березня 2024 року. 19 грудня 2023 року до суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на позовну заяву. Відповідач заперечує проти заявленого позову в повному обсязі, вважає його необґрунтованим та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Зазначає, що з 23 лютого 2023 року договори банківського вкладу вже є розірваними на підставі заяви позивача від 05 лютого 2023 року, яку банк отримав 20 лютого 2023 року. Після розірвання договорів проценти на вклади не нараховуються. Банк також просить при вирішенні спору про стягнення 3 % річних за статтею 625 ЦК України застосувати загальну позовну давність у три роки. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року відкладено підготовче засідання на 20 травня 2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 12 вересня 2024 року Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року розгляд справи відкладено до 26 листопада 2024 року. У судове засідання, призначене на 26 листопада 2024 року, позивач та його представник не з`явилися, у матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за їх відсутності, та в якій також підтримує викладеній у позовній заяві доводи і просить позов задовольнити у повному обсязі . Представник АТ КБ ПриватБанк» просив провести судове засідання без технічної фіксації та відмовити у задоволенні позову. Представник ТОВ «ФК Фінілон» в судове завдання не з`явився, про день розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Суд установив, що позивач є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема, [PERSON] уклав із АТ КБ «ПриватБанк»: 26 січня 2013 року - договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDN01000732504087 Вклад «Стандарт», на виконання якого на рахунок № [NUMBER] вніс суму вкладу 5 044.59 доларів США з відсотковою ставкою 10 % річних; 27 березня 2013 року - договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDN01000734141845 Вклад «Стандарт», на виконання якого на рахунок № [NUMBER] вніс 5037.39 доларів США, відсоткова ставка 10 % річних, 30 жовтня 2012 року - договір банківського вкладу (депозиту) Вклад «Стандарт» на особовий рахунок № [NUMBER] якого вніс 8 042.74 євро. Крім цього, позивач має в АТ КБ «ПриватБанк» поточні банківські рахунки: депозитну карта на суму 281.60 євро, № [NUMBER] універсальну карту на суму 129.10 грн, № [NUMBER]. Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було заблоковано, нарахування відсотків припинено. 05 лютого 2023 року [PERSON] письмово звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове припинення договорів, які банк отримав 20 лютого 2023 року, та просив повернути йому кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках банку, відкритих на його ім`я. Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ КБ «ПриватБанк» в добровільному порядку не повернуло. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Щодо вимог про розірвання договорів, стягнення коштів за договором банківського вкладу Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України). Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 757/71432/17 (провадження № 61-5237св20), від 27 березня 2024 року у справі № 757/11520/21 (провадження № 61-1852св23). У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21) вказано, що: «позивач листом від 12 вересня 2016 року звернувся до відповідача зі зверненням, про розблокування рахунків та повернення коштів, тобто про розірвання договору вкладу, проте отримав повідомлення від Банку про те, що на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя АТ КБ «ПриватБанк» не має правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв`язку з чим банк фактично не має доступу до свого майна та договорів на окупованій території, припинив свою діяльність в Криму; сторони в договорах банківського вкладу передбачили право на односторонню відмову та момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. Згідно умов договорі №SAMDN47000700060956 та № SAMDN47000706220395 він вважається розірваним через два дні з дати отримання відповідної заяви, тобто з 15 вересня 2016 року, вказані договори є таким, що вже розірвані». З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували зобов`язальні правовідносини з договорів банківських вкладів. Договорами банківських вкладів, які є предметом спору, передбачено право сторін достроково розірвати договір з повідомленням про це іншої сторони за два банківські дні до розірвання договору. Позивач скористався правом на дострокове розірвання депозитних договорів, направивши банку вимогу про повернення вкладів 05 лютого 2023 року, про що свідчить наявна у матеріалах справи відповідна заява [PERSON] . Зазначену заяву банк отримав 20 лютого 2023 року, що сторони не заперечували. Отже, позивач до закінчення строку дії договорів виявив намір про їх розірвання та ініціював процедуру повернення його грошових коштів. Відтак, договори депозиту вважаються розірваними з 23 лютого 2023 року (через два банківські дні з моменту отримання відповідачем повідомлення позивача про розірвання договору), тобто між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Таким чином, вимоги позивача про розірвання договорів, які є предметом спору, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки ці договори були розірвані за його заявами. Відповідач не заперечував факту існування договорених відносин між сторонами. Наявність договірних зобов`язань, факт внесення грошових коштів позивачем підтверджується наданими суду доказами, а саме наданими довідками АТ КБ «ПриватБанк», виписками з реєстру до меморіального ордеру та Витягом з наданого банком електронного додатку. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення сум вкладів за договорами та банківськими рахунками, факт внесення грошових коштів за якими підтверджується довідками АТ КБ «ПриватБанк» про наявність коштів на цих рахунках позивача, останній звертався до відповідача з вимогою розірвати договори і повернути вклади, проте кошти не повернуто. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, суд зазначає таке. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язань за депозитними договорами, зокрема, просить стягнути відсотки за договорами банківських вкладів за користування грошовими коштами за період прострочення, зокрема за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDN01000732504087 - із 29 липня 2014 року до 29 березня 2023року у розмірі 6 923,20 дол. США; за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDN01000734141845 Вклад «Стандарт - із 29 березня 2014 року до 29 березня 2023 року у розмірі 6 915,31 дол. США:; за договором банківського вкладу (депозиту) Вклад «Стандарт», особовий рахунок № [NUMBER] - із 29 березня 2014 року до 29 березня 2023 року у розмірі 5582,78 євро; залишок за банківськими рахунками № [NUMBER] та № [NUMBER] - 281,60 євро та 129,10 грн. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору суди не врахували, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене свідчить, що виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після розірвання договорів вкладів, не застосовуються. Отже, з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 23 лютого 2023 року відповідно права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Враховуючи, практику застосування ЄСПЛ поняття «власність», до неї слід також віднести грошові кошти, що знаходяться на рахунку позивача. Невиконання зі сторони відповідача обов`язку щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів може мати наслідком порушення зобов`язання держави щодо захисту права позивача користуватися та розпоряджатися його майном - грошовими коштами, яке захищене частиною першою статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначено вище, з 23 лютого 2023 року (через два банківські дні з моменту отримання банком повідомлення позивача про розірвання договорів) укладені сторонами договори вважаються розірваними, і АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було виплатити позивачеві суму вкладів із нарахованими на них процентами. Суд не погоджується з розрахунком процентів на суму вкладів, наведеним позивачем у позовній заяві, в частині нарахування процентів до 29 березня 2023 року (дати подання позову до суду), оскільки, як вказано вище, договори № SAMDN01000732504087; № SAMDN01000734141845 та № 2635….09 є розірваними з 23 лютого 2023 року, отже проценти на суму вкладу в розмірі 10 % річних нараховуються до цієї дати (22 лютого 2023 року). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки: за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDN01000732504087 - із 29 липня 2014 року до 22 лютого 2023 року у розмірі 4 323,53 дол. США; за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDN01000734141845 Вклад «Стандарт - із 29 березня 2014 року до 22 лютого 2023 року у розмірі 4 486,73 дол. США:; за договором банківського вкладу (депозиту) Вклад «Стандарт», особовий рахунок № [NUMBER] - із 29 березня 2014 року до 22 лютого 2023 року у розмірі 5 582,76 євро. Щодо стягнення з банку 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України на суму вкладів Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20). Після розірвання договорів банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України. Враховуючи те, що договори банківського вкладу вважається розірваними з 23 лютого 2023 року, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3 % річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. Нарахування 3 % річних повинно здійснюватися за такою формулою: сума депозиту х кількість днів прострочення х 3 % : 100 : 365 ). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачів 3 % річних за прострочення повернення сум вкладів на підставі частини другої статті 625 ЦК України за договором: - від 26 січня 2013 року № SAMDN01000732504087 Вклад «Стандарт» - за період із 23 лютого 2023 року до 04 квітня 2023 року у розмірі 17,00 дол. США;; - від 27 березня 2013 року № SAMDN01000734141845 Вклад «Стандарт» за період із 23 лютого 2023 року до 04 квітня 2023 року у розмірі 16,98 дол. США; - від 30 жовтня 2012 року -Вклад «Стандарт» у розмірі за період із 23 лютого 2023 року до 04 квітня 2023 року у розмірі 27,10 євро; - за картою № [NUMBER] за період із 23 лютого 2023 року до 04 квітня 2023 року у розмірі 0,95 євро; - за картою за період із 23 лютого 2023 року до 04 квітня 2023 року у розмірі 0,44 грн. Щодо договору про переведення боргу та належного відповідача у справі Відповідно до статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21), а також у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 07 листопада 2023 року у справі № 757/2801/20-ц, від 10 січня 2024 року у справі № 758/1366/16-ц. На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, у якій, зокрема, зазначено про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). З огляду на зазначене та враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, суд вважає, що АТ «КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу, укладеним між ним та позивачем, а, відтак, є належним відповідачем у цій справі. З врахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню з викладених вище підстав. Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а суд дійшов висновку про часткове задоволення їх позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11 601,11 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial