Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [PERSON] ), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позов мотивований тим, що 08.06.2003 року між стронами було укладено шлюб. Перед одруженням, з метою придбання спільного житла в травні 2003 року сторони звернулись до АППБ «Аваль» для отримання кредиту для купівлі квартири [ADDRESS] . В травні 2003 року відділом оцінки забезпечення АППБ «Аваль», проведено аналіз квартири, на предмет можливості прийняття її в іпотеку. 25.06.2003 року між АППБ «Аваль» та позиваем укладено кредитний договір, згідно якого позивач отримав кошти в сумі 16500, 00 дол. США з метою придбання квартири. 15.07.ж2003 року позивач за кредитні кошти придбав квартиру перебуваючи в шлюбі з вілповідачем. 18.07.2003 року право власності позивача на квартиру зареєстровано Київським бюро технічної інвентаризації №2807. Після придбання квартири та реєстрації права власності, з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між позивачем та АППБ «Аваль» 01.08.2003 року укладено договір про заставу, згідно якого позивач передав квартиру в іпотеку. 11.05.2005 року кредит за кредитним договіором погашено в повному обсязі. 25.07.2008 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правноступником якого є ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно якого позивачу надано кредит в сумі 99500, 00 дол. США, виконання якого забезпечено квартирою на підставі договору іпотеки. В 2009 році шлюб міє сторонами розірвано. В процесі розгляду справи [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, позивач дізнався в 2014 році про те, що не є власником квартири на підставі рішення Святошинського районного суду від 23.07.2003 року. Вказує, що вказане рішення є підробленим, оскільки не виносилося суддею Пізняхівським Ф.М., у зв`язку з чим відкрита кримінальна справа. Отже, просить суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір 13420, 00 грн. Окрім того, просить поновити строк позовної давності, оскільки позивач про порушення свого права дізнався в квітні 2014 року з процесу ініційованого [PERSON] , до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування квартирою. 30.04.2014 року позивач звернувся до прокуратруи Святошинського районного м. Києва з заявою про злочин. Звернення майна до суду з позовом про витребування майна до цього моменту було неможливим, оскільки ьули відсутні належні і допустимі докази підроблення рішення суду, а звернення з позовом, який грунтується на припипущенням є безпідставним і не підлягає задоволенню. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2023 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2023 року заборенно державним реєстраторам, реєстраційним службам, іншим особам вчяиняти будь-які реєстраційні д- квартири [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.07.2024 року у справі закрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пітримав позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив відмовити в позові та застосувати строки позовної давності. Представник третьої особи Оснащенко О.М. не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши учасників сторін, дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. В ході розгляду справи встановлено, що 08 червня 2003 року [PERSON] та [PERSON] одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження (ас. 10). 25.06.2003 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/61/08-22/2338, згідно якого позивач отимав кредит у розмірі 16500 дол. США (а.с. 11-12). 15 липня 2003 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кондратенком М.І. (а.с. 14). На час укладення 15 липня 2003 року договору купівлі-продажу квартири ЦК України 1963 року не пов`язував момент виникнення права власності на нерухоме майно з моментом державної реєстрації договорів, що підлягали такій реєстрації. Відсутні відповідні умови і в тексті вищевказаного договору купівлі-продажу. Отже [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу із відповідачем [PERSON] набув право власності на вищевказану квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15 липня 2003 року. Згідно копії рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року по цивільній справі № 2-1255 (головуючий - суддя Пізняхівський Ф.М.) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності, яким в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, зустрічний позов було задоволено, визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , зобов`язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати за [PERSON] право власності на квартиру (а.с. 48-49). З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 24 січня 2011 року зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 50). 01.08.2003 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено договір застави, відповідно до п.1.2 в зебечпечення виконання зобов`язань вказаних у п.п. 1.1 цього договору заставодавець на умовах передбачених цим договором, передає у заставу належну йому квартиру [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідач заявою посвідченою приватним нотаріусогм Київського міського нотаріального округу Кондратенку М.І. надала свою згоду на передачу під заставу своїм чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с. 16). 11.05.2005 року заборгованість за кредитним договором №014-61/08-22/2338 від 25.06.2003 року виданим Київського регіональною дирекцією АТ «Райффайзен Банк Аваль» погашена в повному обсязі, що підтверджується довідкою про стан кредиту (а.с. 17). 25.07.2008 року між [PERSON] , та АКІБ «УкриСибанк» було укладено кредитний договір №11376607000, в якості забезпечення зобов`язань за кредитом між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №90934 посвідчений 25.08.2008 року Прудкіною Л.Д. ПНКМНО за реєстровим №2977, згідно якого за згодою [PERSON] позивач передав в іпотеку спірну квартиру (а.с. 18-24, 25-26, 27). Позивач [PERSON] 30.04.2014 року звернувся до прокуратури Святошинського району міста Києва з заявою про вчинення злочину, з приводу факту підроблення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.07.2003 року, оскільки [PERSON] не звертався до суду з вищевказаним позовом (а.с. 31-33). Згідно рапорту О/у ВДСБЕЗ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві молодшого лейтенанта міліції [PERSON] , вбчається, що з метою перевірки інформації наданої громадянином [PERSON] до Святошинського районного суду м. Києва було надіслано запит, щодо з`ясування обставин реєстрації позову та винесення судового рішення за №2-1255 від 23.07.2003 року та з`ясовано, що за рішенням №2-1255 від 23.07.2003 року в журналі реєстрації позовів Святошинського районного суду м. Києва було зареєстровано позов [PERSON] та заведено відповідну статистично облікову картку, та те, що громадянин [PERSON] цивільного позову до Святошинського районного суду м. Києва не подавав, на запитання звідки в архівах Святошинського районного суду м. Києва з`явилося рішення зе неіснуючим позовом, заступник начальника діловодства Святошинського районного суду м. Києва відповів, що модливо відповідний запис могли зробити колишні співробітниці архіву, які звільнились в 2009 році (а.с. 34). Згідно відповіді Святошинського районного суду м. Києва від 289.08.2022 року, при перевірці наявності вказаної справи на зберіганнів архіві суду встановлено, що справа відсутня, обліково-стотистична картка на справу та акт про знищення справи також відсутні. Разом з тим, при проведенні інвентаризації судових справ за 2003 рік в архіві суду станом на 05.07.2011 року виявлено відстуність на зберіганні цивільної справи №2-1255 за 2003 рік, натомість в підшивці оригіналів судових рішень у цивільних справах за 2003 рік виявлено два судових рішення під номером 2-1255 (а.с. 30). Згідно відповіді Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2023 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Пізняхівський Ф.М. перебував у відпустці з 14.07.2003 року по 17.08.2003 року (а.с. 41). Святошинське РУ ГУ МВС Уккраїни відповіддю на заяву [PERSON] , повідомило, що відомості, які викладені в заяві внесені до ЄРДР за №12014100080005377 від 25.06.2014 року та розпочато досудове розслідування. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено (а.с. 51-53). 25.07.2008 року між [PERSON] , та АКІБ «УкриСибанк» було укладено кредитний договір №11376607000, в якості забезпечення зобов`язань за кредитом між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №90934 посвідчений 25.08.2008 року Прудкіною Л.Д. ПНКМНО за реєстровим №2977, згідно якого за згодою [PERSON] позивач передав в іпотеку спірну квартиру (а.с. 18-24, 25-26, 27). Постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2024 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гефест», [PERSON] задоволено частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01.06.2023 року та додаткове рішення Святошинського районного м. Києва від 03.07.2023 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , до ТОВ «ФК «Гефест», [PERSON] , третя особа: Служба у справа х дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання іпотечного договру недійсним (141-148). Апеляційний суд зауважив, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року про визнання особистою приватною власністю квартири за позивачем [PERSON] в порядку вирішення спору про поділ майна подружжя (між [PERSON] і [PERSON] ) має дату його ухвалення 23 липня 2003 року, тобто через 8 днів після укладення нотаріально посвідченого договору від 15 липня 2003 року за яким вказану спірну квартиру [PERSON] придбав у [PERSON] . При цьому, з дня реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) та до дня датованого рішення про поділ майна подружжя, сплив термін - один місяц і 15 днів. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.11.2023 року № 355977193, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва ввід 23.07.2003 року належить [PERSON] (а.с.28-29). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (п.12 ч.2 ст.16 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1-2 ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У постанові КЦС ВС від 20.09.2023 у справі № 712/4341/16-ц зазначено, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст. 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Згідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (ч.1 ст. 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (п.1 ч.1 ст.395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19). Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 148 постанови). Відповідно до вимог, визначених у ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Згідно постанови ВП ВС від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Щодо вирішення питання поставленого позивачем про поновлення строку позовної давності та клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності суд приходить до наступних висновків. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). 30.04.2014 року позивач звернувся до пркуратури Святошинського району м. Києва з заячвою про злочин, звернення до суду з позовом про витребування майна до цього моменту було неможливим оскільки були відстуні докази підроблення рішення суду. Обставина про підроблення рішення стала відмоою у зв`язку з наданням відповіді на давокатський запит від 16.11.2023 року, яку позивач отримав 25.11.2023 року, а тому суд приходить до висновку про наявність поважних причин для повонлвення строку позовної давності. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача витрати зі сплати судового збору з кожного із відповідачів по 13420, 00 грн.

Outcome: approved