Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

ТОВ "Укр\~Кредит Фінанс"звернулося до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Короткий зміст заявлених вимог Позов мотивований тим, що між позивачем та відповідачем укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії (далі - Договір) за умовами якого відповідач отримав кредит та зобов`язався належним чином виконувати умови Договору. Внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, станом на 26.04.2024, у нього виникла заборгованість у розмірі 62868,38 грн, які позивач просить стягнути, разом із судовими витратами. Рух справи Ухвалою суду від 16.08.2024 у даній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Позиція учасників справи Представник відповідача подав відзив на позовну заяву узагальнені доводи котрого зводяться до того, що при укладені Договору не дотримано письмової форми договору, на підтвердження розміру заборгованості не надано первинних бухгалтерських документів, розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за Договором, що не відповідає ст.ст. 18, 21 Закону України "Про споживче кредитування", а сума заборгованості за користування кредитними коштами нарахована поза межами строку користування кредитом. За таких обставин представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. Представник позивача у судовому засіданні просила задовольнити позов та пояснила, що сплачені відповідачем кошти спершу спрямовувались на погашення одноразової комісії, відсотків, а вже потім на погашення основної суми боргу. Зазначені у відзиві доводи відповідача вважає безпідставними, оскільки договір було укладено в електронній формі, на виконання умов договору відповідач частково здійснював сплату, що також підтверджує принйття ним умов договору. В договір передбачено базовий період та період кредитування, що становить 300 днів. Окрім того, відповідач тричі оформлював у позивача кредитні лінії, які погашав, отже обізнаний з їх умовами. Відповідач, представник відповідача у судове засідання не з`явилися, представник подав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи 23.12.2023 між позивачем та відповідачем укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1320-3402 (далі - Договір) за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 24000 грн на строк 300 календарних днів, із базовим періодом сплати відсотків 14 календарних днів, стандартна процентна ставка 1,50% за кожен день користування кредитом, комісія за видачу кредиту 15% від суми виданого кредиту, дата повернення кредиту 17.10.2024, повернення кредиту згідно графіку платежів. У разі несвоєчасного повернення отриманого кредиту позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 проценти від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення сплати в силу положень статті 625 ЦК України (а.с. 9-21, 23-31). На виконання умов Договору, позивачем видано кредит, шляхом перерахування на банківський рахунок відповідача, що підтверджується довідкою (а.с. 23), а також інформацією з АТ КБ "Приватбанк" (а.с. 39-46). Згідно наданої позивачем довідки (а.с. 22) заборгованість відповідача за вказаним Договором, станом на 26.04.2024, становить 62868,38 грн, з яких: 24000 грн - основний борг; 38868,38 грн - залишок відсотків. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Щодо укладення Договору Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказував, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Приймаючи до\~уваги те,\~що Договір\~підписаний у\~порядку,\~визначеному статтею\~12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію»,\~суд відхиляє\~доводи відповідача,\~а також\~доходить висновку,\~що даний\~Договір за\~правовими наслідками\~прирівнюється до\~договору,\~укладеного у\~письмовій формі. При цьому за допомогою цифрового ідентифікатора підпис позичальника засвідчує його ознайомлення із Правилами відкриття кредитної лінії, і з Паспортом споживчого кредиту. Щодо розміру заборгованості, в тому числі нарахованих відсотків Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що: «доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування" споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Згідно із ч. 2 ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування" у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Приймаючи до уваги те, що надана позивачем довідка про перерахування суми кредиту (а.с. 23), а також довідка про укладений договір (а.с. 22) відповідають вимогам вказаного Закону, є чіткими, зрозумілими та узгоджуються з умовами Договору, а також те, що ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування" регулює розмір неустойки (штрафу, пені), а не нарахування відсотків, суд доходить висновку, що розмір заборгованості, в тому числі нарахованих відсотків, є підтвердженим та відповідає умовам Договору. Щодо строку кредитування У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15. Враховуючи те, що сторони узгодили строк кредитування - 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту, 18.05.2024 позивач направив відповідачеві вимогу про сплату заборгованості по договору, станом на 26.04.2024, що фактично є вимогою про повернення кредиту, суд доходить висновку, що нарахування відсотків, у розмірі зазначеному в довідці а.с. 22 є правомірним та відповідає умовам Договору. При здійсненні цього розрахунку позивачем враховано часткову сплату коштів відповідачем у розмірі : 04.01.2024 - 5715,62 грн; 20.01.2024 - 2000 грн, які на виконання умов Договору зараховані на сплату одноразової комісії (п. 4. 3 Договору) та процентів (п. 4.5 Договору), відтак тіло кредиту залишилося не змінним. Суд приймає до уваги вказаний розрахунок (а.с. 22), який містить всі необхідні дані, як то період, розмір відстоків, комісії, суми сплати тощо. Відповідач заперечуючи проти позову не навів в чому вважає неправильними надані позивачем розрахунки. При цьому суд вважає не підтвердженими доводи позивача про те, що відповідач відкриває кредитну лінію втретє. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлені обставини суд доходить висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором в розмірі 62868,38 грн, з яких: 24000 грн - основний борг; 38868,38 грн - відсотки. Розподіл судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Приймаючи до уваги задоволення позову, а також те, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved