Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. [PERSON] є громадянкою Республіки Вірменія, матір`ю двох дітей - громадян України, [INFO] та [INFO] , з 30.01.2016 перебуває у шлюбі з громадянином України, проживає з ними разом сім`єю в Україні по теперішній час. 09.02.2016 позивач отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні та 30.01.2018 має право поза квотою отримати дозвіл на імміграцію в Україну та подати клопотання про прийняття до громадянства України. 26.12.2018 відповідач вчинив проти позивачки протиправні дії і порушив її права, що встановлено рішенням Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 640/103/19. 1.4. Внаслідок таких дій відповідача [PERSON] з 06.01.2019 втратила можливість користуватись своїми правами, використання яких обумовлене наявністю у неї чинної посвідки або паспорту громадянки України: від працевлаштування до отримання кредитних коштів у банківських установах, від зміни зареєстрованого в Україні місця проживання до виїздів за кордон з поверненням в Україну, від видачі нотаріально посвідчених довіреностей від свого імені до укладення цивільних договорів. Позивач протягом майже трьох років свого життя утримується у безпорадному стані, постійно вимушена виправдовуватись перед представниками влади, місцевого самоврядування, близькими родичами, сусідами, знайомими в тім, що вона не є нелегальним мігрантом, доводити, що не вона порушила закон, а навпаки, органи державної влади поклали тягар своїх помилок на неї. Відповідач примусив позивачку залишатись в такому стресовому стані навіть під час вагітності та пологів, бути вимушеною у такому стані шукати необхідну медичну допомогу по медичних закладах, які погодяться надавати її особі без документів. Отримавши рішення Верховного Суду на користь позивачки та два її листа від 21.12.2020 з проханням видати чинну посвідку через необхідність отримання належної медичної допомоги під час вагітності у закладах, до яких вона має намір звернутись, відповідач 19.01.2021 замість видачі чинної посвідки на один рік продовжив строк дії посвідки позивачки на один рік у минулому часі - на період з 06.01.2019 по 31.12.2019. З огляду на очевидну неможливість користуватись у 2021 році своїми правами за допомогою посвідки, продовженої на 2019 рік, позивачка вдруге звернулась до суду у порядку адміністративного судочинства, в результаті чого у справі № 420/2739/21 рішення відповідача від 19.01.2021 визнано протиправними і скасовано та прямо зобов`язано відповідача прийняти рішення про оформлення позивачці чинної посвідки. Внаслідок тривалого протиправного утримання позивачки з 06.01.2019 без чинної посвідки порушено її права та спричинено моральну шкоду, яка відповідно до положень ст. 23 Цивільного кодексу України підлягає відшкодуванню. Якщо Верховний Суд ухвалив рішення про поновлення порушених прав позивачки, відповідач мав виправити свої помилки і здійснити таке поновлення, а не вигадувати комбінації з прийняттям рішень про видачу посвідок у минулому часі, погіршуючи становище людини, яка звернулась за судовим захистом своїх прав. Початком періоду порушення прав позивача є 06.01.2019, останнім днем порушеного права є день складання позову 01.10.2021. Отже протягом 1000 днів позивач регулярно відчуває почуття безпорадності та несправедливості , у щоденному житті змушена виправдовуватись перед представниками влади, місцевого самоврядування, близькими родичами та сусідами в тім, що вона не є нелегальним мігрантом, не порушує закон. За таких обставин представник позивача просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав, у сумі 443 852,64 гривні, еквівалентній сумі в 14 400 євро. та 5000,00 грн. на витрат на правову допомогу. Провадження у справі відкрито 16.12.2021, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником Кабінету Міністрів України подано відзив на позов де зазначено наступне. Позовні вимоги до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України є безпідставними. Судовими рішеннями на які посилається позивач встановлено неправомірність дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Ні рішенням Верхового Суду від 26.11.2020, ані рішенням Окружного адміністративного суду Одеської області від 25.06.2021 не визнана протиправна бездіяльність (вчинення дії) або бездіяльність Кабінету Міністрів України, як необхідна умова для вимоги щодо відшкодування шкоди. Посилання позивача на те, що саме внаслідок затвердження постановою КМУ 25.04.2018 № 322 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, яким було встановлено строк подачі документів для обміну посвідки на тимчасове перебування на території України, що не відповідає визначеному Законом України «Про правовий статус іноземців на осіб без громадянства», що і стало підставою для Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у визнаних судами протиправних відмовах у вчиненні певних дій (прийняття рішень) є помилковим. На це звернув увагу і Верховний Суд у згаданому вище рішенні, вказавши, що у відповідності до принципу верховенства права у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Представник Державної міграційної служби України також подав відзив на позов. Вказав, що при вирішені спору обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіюванні. Позивачем не обгрунтовано розмір заявлених вимог, не вказано яких саме фізичних або моральних страждань завдано. Позаяк лише констатація завдання душевних страждань не є достатнім для стягнення моральної шкоди. 04.07.2023 розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-709, виданим на підставі 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник Кабінету Міністрів України просив відмовити у задоволенні позову у зв1язку із його безпідставністю. Представник Державної міграційної служби України також зазначив, що позов задоволенню не підлягає. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну оцінку, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, і не заперечується сторонами, що [PERSON] є громадянкою Республіки Вірменії, матір`ю двох неповнолітніх дітей [INFO] та [INFO] , громадян України, з 30.01.2016 перебуває у шлюбі з громадянином України та проживає в Україні разом із сім`єю. Як вбачається з матеріалів справи, позивач 09.02.2016 отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні та з 30.01.2028 року має право поза квотою отримати дозвіл на імміграцію в Україну та подати клопотання про прийняття громадянства України. Зазначені обставини також не заперечувались учасниками процесу. 26.12.2018 [PERSON] звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою та необхідними документами щодо чергового продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання на один рік.\\Відповідач відмовив у прийнятті документів з мотивів подачі їх у 10 - денний строк, встановлений ч. 2 ст. 5-3 Закону № 3773-VI, замість подачі їх у 15-денний строк, встановлений п. 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ № 322 від 25.04.201. Постановою Верховного Суду України від 26.11.2020 у справі № 640/103/19 частково задоволено касаційну скаргу адвоката Ачкіназі Євгенія Борисовича, який діє в інтересах громадянки республіки Вірменія [PERSON] Скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі № 640/103/19 за позовом [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії та ухвалено нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. Визнано протиправною відмову ГУ ДМС України в Одеській області у прийнятті заяви [PERSON] від 26 грудня 2018 року з доданими документами про продовження дії посвідки на тимчасове проживання в Україні. Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області прийняти та розглянути заяву [PERSON] від 26 грудня 2018 року з доданими документами про продовження дії посвідки на тимчасове проживання в Україні у відповідності до вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» з урахуванням висновків, викладених у цій постанові. На виконання рішення Верховного Суду, ГУ ДМС України в Одеській області 11.01.2021 року здійснив його прийняття зареєструвавши за № 119958800 від 11.01.2021 року. Листом відповідач повідомив про продовження строку дії посвідки позивача на один рік до 31.12.2019 року та одночасно відмовив у задоволенні заяви про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання. За таких обставин [PERSON] звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення. 25.06.2021 Одеським окружним адміністративним судом задоволено позов [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішення. Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.01.2021 про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання в України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] до [INFO] . Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.01.2021 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні на ім`я [PERSON] . Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні на підставі заяви [PERSON] від 11.01.2021 року, відповідно до вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні. При цьому судом звернуто увагу, що Верховний Суд визнав протиправною відмову ГУ ДМС України в Одеській області прийняти заяву з доданими документами , проте державний орган не виправив свої помилки та внаслідок прийняття такого рішення не тільки не відновив порушені права позивача, а й погіршив її становище як іноземця, що перебуває в Україні. Суд звернув увагу, що саме відповідачем були створені умови, які не грунтувались на вимогах чинного законодавства, в своєчасному продовженні строку дії посвідки позивача, проте ним 19.01.2021 прийнято рішення про відмову у видачі [PERSON] чинної посвідки з підстав пропущення строку звернення з відповідною заявою. Суд також наголосив, що саме відповідачем були створені умови, за яких позивач опинилась в ситуації повної правової невизначеності щодо власного статусу іноземця, за умови, що нею протягом декількох років вчинялись дії, передбачені законодавством, з метою своєчасного документування її перебування в Україні як особи зі статусом іноземця. Як свідчать матеріали справи ухвалою п`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року залишено без змін. За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В розумінні ч. 2 ст. 23 ЦПК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Представник позивача зазначає, що неправомірність дій ГУ ДМС України в Одеській області призвели до неможливості користування позивачем в період з 06.01.2019 по 01.10.2021 своїми правами, а першопричиною та нормативним підгрунтям настання негативних наслідків стало прийняття Кабінетом Міністрів України постанови про затвердження порядку № 322, положення якого суперечать Закону України № 3773-VI, а Державна міграційна служба України в свою чергу не здійснено контроль за діяльністю ГУ ДМС України в Одеській області та не розроблено пропозиції щодо вдосконалення Постанови № 322. Також представник позивача вказує, що позивачка регулярно відчуває почуття безпорадності та несправедливості. Змушена виправдовуватись перед органами влади та місцевого самоврядування, близькими родичами та сусідами щодо того, що вона не є особою, яка порушує закон, не є нелегальним мігрантом, якого будь - якої миті можуть видворити за межі України.. Через неможливість відвідати Республіку Вірменію, де проживають батьки позивача, порушились її стосунки з родичами, що призвело до негативних в її емоційному стані. Позивач зазначає значних душевних страждань, істотно порушились її нормальні життєві зв`язки, тривалий час вона змушена захищати свої права та інтереси в суді. За прецедентною практикою Європейського суду з прав людини - право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь - якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення Іммобільяре Сафі проти Італії від 28.07.1999 р., рішення Горсбі проти Греції від 19.03.1997 р.). Також Європейський вказує, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя . Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають сенс (рішення Горсбі проти Греції від 19.03.1997 р.). У п. 5 своєї постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зазначене представником позивача, зважаючи на наявність судових рішень, які набрало законної сили щодо визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної , в розрізі положень ст.ст. 23, 1167,1174 ЦК України дає підстави вважати, що позивачу спричинено моральну шкоду моральну шкоду. Так, Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі № 640/103/19 зазначив - юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України. Зокрема, до таких питань віднесено статус іноземців та осіб без громадянства. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Пункти 17 та 19 Порядку № 322, якими визначено, що у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії, суперечать приписам статті 5-3 Закону №3773-VІ. Тому у відповідності до принципу верховенства права у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норму закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Конституційний Суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 наголосив, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості у трактуванні у правозастосовчій практиці і неминуче призводить до сваволі. Також Верховний Суд зазначив, що відмовивши позивачці у прийнятті документів 26 грудня 2018 року (за 10 днів до закінчення терміну дії посвідки), ГУ ДМС в Одеській області діяло протиправно, а ДМС України у свою чергу мало б звернути увагу на невідповідність окремих положень Порядку № 322 статті 5-3 Закону № 3773-VI та застосувати свої повноваження в частині розроблення проектів нормативних актів для усунення цієї невідповідності. Разом з тим, на глибоке переконання суду, зазначене не свідчить що дії або бездіяльність Кабінету Міністрів України та Державної міграційної служби України, призвели до протиправних рішень окремого суб`єкта владних повноважень, дії якого визнано відповідними судовими рішеннями неправомірними. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.12.2018 р. у справі № 640/14909/16-ц Отже з урахуванням тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах позивача, часу та зусиль, що знадобились позивачеві для відновлення для відновлення попереднього стану, суд приходить до висновку , що на користь позивача з метою компенсацію моральної шкоди з відповідача необхідно стягнути суму у розмірі 87 640 грн. 00 коп. Щодо способу стягнення зазначеної компенсації на користь позивача необхідно вказати наступне. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.06.2022 р. у справі № 607/4341/20 вказав наступне. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006р. у справі «Проніна проти України»). Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. При поданні позовної заяви позивач наводив попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог, отже позивачами дотримано вимоги ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Виходячи зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Разом з ти, відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 24 червня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц та від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19. Суд зауважує, що клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідачами в порядку частини п`ятої статті 137 ЦПК України до суду не подавалось. Як свідчать матеріали справи, 14.02.2021 між [PERSON] та адвокатом Ачкіназі Є.Б. було укладено договір про надання правової допомоги б/н. Додаток № 3 від 01.10.2021 до договору про надання правової допомоги від 14.02.2021 свідчить про те, що розмір гонорару за надану правову допомогу під час розгляду позовної заяви Шевченківським районним судом м. Києва, складається з гонору за підготовку і подання позовної заяви у розмірі 4 000,00 грн. та гонорару у розмірі 11 000,00 грн. за участь у судових засіданнях. Оплата правової допомоги здійснюється невідкладно після прийняття судом рішення по суті позовної заяви. Норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат, які вже фактично понесені стороною, а й судових витрат, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат належними доказами, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц та від 16.04.2020 по справі №727/4597/19. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial