Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дубровицького районного суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] та просить в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 188,5 кв. м, житлова площа 57,4 кв. м, за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156047756218). Одночасно просить стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 25 лютого 2011 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Удрицькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів, зроблено відповідний актовий запис за №01. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року даний шлюб було розірвано. За час перебування в шлюбі, сторонами, як подружжям та спільними зусиллями було побудовано житловий будинок, загальною площею 188,5 кв м, житлова площа - 57,4 кв м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Будівництво даного будинку було розпочато в грудні 2011 року та завершено в грудні 2016 року. Право власності на вказаний житловий будинок 20 січня 2017 року було зареєстровано за відповідачем. Проте, оскільки даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, але вони не дійшли згоди щодо добровільного поділу житлового будинку, тому вона була змушена звернутись для вирішення питання розподілу будинку до суду, з цих підстав просила позовні вимоги задоволити. Ухвалою суду від 05 червня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження (а.с.21). Ухвалою суду від 18 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.67). До початку розгляду справи від представника відповідача - адвоката Нікольченка Б.Б. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просив закрити провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. Вказав, що між відповідачем та позивачкою, як колишнім подружжям, було досягнуто згоди щодо порядку користування спільним майном, що свідчить про відсутність предмету спору. Від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що твердження представника відповідача у відзиві на позовну заяву є необгрунтованими та такими, що не спростовують позовні вимоги та є недоведеними жодними допустимим доказами. На даний час вони з відповідачем не дійшли згоди щодо добровільного поділу житлового будинку, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просить задоволити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити, з викладених у позовній заяві підстав. Представник відповідача - адвокат Нікольченко Б.Б. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 27 листопада 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Нікольченка Б.Б. про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - відмовлено (а.с.73). Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що 25 лютого 2011 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Удрицькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів, зроблено відповідний актовий запис за №01 (а.с.9). Згідно копії рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року шлюб позивачки та відповідача було розірвано (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 18 СК України, кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. З наданих сторонами доказів неможливо однозначно встановити, з якого саме часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, тобто факт сумісного та роздільного проживання. Тому при вирішенні спору про поділ майна подружжя, суд враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, який тривав з 25 лютого 2011 року по 11 вересня 2023 року. За час перебування в шлюбі, в грудні 2011 року сторонами було розпочато будівництво житлового будинку з надвірними господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будівництво якого завершили в грудні 2016 року. Про вказану обставину свідчить копія Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої 26 грудня 2016 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області за № РВ 142163614041. Дата повідомлення про початок виконання будівельних робіт зареєстроване інспекцією ДАБК у Рівненській області значиться - 12 грудня 2011 року. Замовником проведення інспекції про готовність будівництва значиться [PERSON] (а.с.11-12). Як встановлено із копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №378824376 від 16 травня 2024 року, за відповідачем 20 січня 2017 року було зареєстровано право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Загальною площа будинка 188,5 кв м, житлова площа - 57,4 кв м. Реєстраційний номер даного нерухомого майна - 1156047756218 (а.с.13). 14 травня 2024 року на зазначений вище житловий будинок Товариством з обмеженою відповідальністю «Дубробуд», станом на 29 квітня 2024 року, виготовлено технічний паспорт на ім`я [PERSON] (а.с.28-30). Таким чином, із наведених вище доказів судом достовірно встановлено, що сторони з 25 лютого 2011 року по 11 вересня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули спірне будинковолодіння, яке зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем. Проте, оскільки, як стверджує позивачка та не оспорюється відповідачем, даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, але вони не дійшли згоди щодо добровільного поділу житлового будинку, тому вона була змушена звернутись для вирішення питання розподілу будинку до суду. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи припис статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (постанова Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Водночас, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №°235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-ц (провадження №14-108звц21). Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Таким чином, враховуючи встановлену законодавством презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а також те, що відповідачем за час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів придбання вказаного вище нерухомого майна за рахунок особистих коштів та не оспорювалось під час судового розгляду, суд приходить до висновку, що житловий будинок із господарськими будівлями, за адресою: [ADDRESS] , дійсно є спільною сумісною власністю подружжя, належить до спільно нажитого майна подружжя і тому спірне майно підлягає поділу. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. При цьому, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку. Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. З урахуванням наведеного, враховуючи, що сторони у справі (колишнє подружжя) не домовилися про порядок поділу спільного майна, та виходячи із загального принципу рівності часток подружжя у майні, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що позивачка має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, а тому позовні вимоги слід задоволити. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення понесених судових витрат, суд зазначає наступне. При подачі позову, позивачкою сплачено 15140,00 грн. судового збору (а.с.17) та понесено 2000,00 грн. витрат на оплату робіт з незалежної оцінки з метою визначення ринкової вартості майна (а.с.16). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України). Згідно зі ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У позовній заяві позивачка вказала, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесені і які вона очікує понести, у зв`язку з розглядом справи, складаються з витрат на оплату судового збору в сумі 15140,00 грн. та витрат на оплату робіт з незалежної оцінки з метою визначення ринкової вартості майна в сумі 2000,00 грн. Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено ст. 141 ЦПК України. Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги підлягають задоволено, тому з відповідача на користь позивачки, слід стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 15140,00 грн. Окрім того, при зверненні до суду, позивачкою 17 травня 2024 року було укладено з ФОП [PERSON] договір №28/24-ФО, з метою визначення ринкової вартості об`єкта нерухомості, що є предметом спору, (а.с.15), за яким, 20 травня 2024 року ФОП [PERSON] складено відповідний висновок про вартість майна (а.с.14). Даний висновок не було оспорено відповідачем, так як і не подано ним іншого розрахунку вартості спірного майна. Відповідно до копії платіжної інструкції 0.0.3662628918.1 від 22 травня 2024 року, позивачка перерахувала ФОП [PERSON] 2000,00 грн., де призначення платежу значиться - «за договором №28/24-ФО від 17 травня 2024 року» (а.с.16). Оскільки вказані витрати безпосередньо пов`язані з розглядом справи, а сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат на залучення спеціаліста до подання позову, тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути витрати за проведення висновку про вартість майна, що є предметом спору в розмірі 2000,00 грн. Таким чином з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму понесених судових витрат у загальному розмірі 17140 грн. Тому, на підставі викладеного,

Outcome: approved