Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи: Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю. [PERSON] не цікавиться життям дитини, не приймав та не приймає участі у її вихованні 05 вересня 2023 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , із яким у позивача є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , В обгрунтування позову позивач зазначає про те, що малолітня [PERSON] не знає свого рідного батька. Як свого батька сприймає [PERSON] , який займається її вихованням та розвитком, повністю її утримує, та взяв на себе всі функції та обов`язки батька. Враховуючи вищезазначене у [PERSON] , [INFO] , сформована свідомість про те, що вона живе у повноцінній сім`ї з рідними матір`ю та батьком, а також сестрою. Порушення сформованої системи сім`ї через включення до неї рідного батька, на думку позивача, може суттєво травмувати психіку малолітньої дитини [PERSON] . Поява у житті малолітньої дитини рідного батька буде суттєвим стресовим чинником для дитини, порушить її сімейну ідентифікацію, благополучне існування у сім`ї, яку вона сприймає за рідну, призведе до зниження у свідомості дитини її статусу у сімейній системі, похитне усталену думку відносно добробуту її родини, негативно вплине на відношення з батьком [PERSON] , на почуття безпеки довіри до найближчого оточення та на самооцінку дитини, призведе до прояву негативної поведінки. Не існує вірогідності негативних наслідків для малолітньої [PERSON] у зв?язку із позбавленням [PERSON] батьківських прав. 05 вересня 2024 року відповідач подав до суду відзив на позов із запереченнями проти нього, які обгрунтовані наступними обставинами. Після розірвання шлюбу із позивачем, 18.05.2015 року між сторонами було укладено Договір про участь у вихованні та утриманні дитини [PERSON] [INFO] . В договорі сторони погодили, що їх дочка буде проживати разом з матір`ю, та за її бажанням проводити час з батьком. [PERSON] зобов`язується брати участь в утриманні дочки (забезпеченні харчуванням, побутовими умовами її життя, отриманні дошкільної освіти, здобуття повної загальної середньої освіти) - як в натуральній формі, так і шляхом сплати матері щомісячно у добровільному порядку грошової суми, яка складатиме 1000 грн, що підлягатиме індексації. Мати зобов`язується всіляко сприяти батьку у реалізації його права на особисте виховання дочки, зокрема, надаючи батьку можливість вільно особисто спілкуватися з дочкою протягом будь-якого зручного для сторін часу, але не мені ніж 48 годин на тиждень. [PERSON] з 2016 року по сьогоднішній день відправляє від 3000,00 грн на допомогу дитині, чим виконує свій обов`язок матеріального забезпечення [PERSON] стабільно та на постійній основі. Загальна сума відправлених коштів на сьогоднішній день вже становить 205 845,58 грн. Відповідач у відзиві наполягає на його здатності матеріально утримувати дочку та піклуватись про неї, зазначає про те, що до кримінальної відповідальності не притягувався, є психічно та фізично здоровим, має постійні роботу та дохід а також нерухоме майно на праві власності. Позивач перешкоджає відповідачу у спілкуванні з дитиною та цілеспрямовано відмовляється від будь-якої допомоги дитині, крім аліментів для створення підстав позбавлення його батьківських прав. Хоча укладеним між сторонами Договором про участь у вихованні та утриманні дитини, передбачається право відповідача на спілкування з дочкою. На момент розірвання шлюбу дочці сторін було один рік, та вона не могла обирати, з ким залишитись жити, хто буде її виховувати. Тому для комфортного зростання та виховання дитини [PERSON] залишилась жити з матір`ю. Посилання позивача в позовній заяві на те, що дитина не знає про існування рідного батька, що включення до сім`ї [PERSON] буде стресовим чинником для дитини, похитне усталену думку щодо добробуту сім`ї є можливими наслідками саме поведінки позивачки, а не відповідача. Саме [PERSON] з моменту формування свідомості дитини до сьогоднішнього дня, коли дитині майже 10 років замовчувала про існування біологічного батька, своїми діями перешкоджала бачитись батьку з дитиною та вводила її в оману про те, що її батьком є [PERSON] . У відкритому судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач та його представник у відкрите судове засідання не з`явилися, представник відповідача двічі подавав заяви про відкладення розгляду справи в зв`язку із його зайнятістю в іншій справі. Судом було визнано вказані причини неявки сторони відповідача неповажними, та проведено судове засідання за відсутністю належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли у зв`язку із особистими немайновими правами, обов`язками батьків та дітей, а тому регулюються Главою 13 СК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 2014 року, який було розірвано рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 21 вересня 2015 року (а. с. 15). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , актовий запис № 9253 (а. с. 18). Судом встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю. [PERSON] з 05 вересня 2023 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , актовий запис № 1515 (а. с. 17). У [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , актовий запис № 1857 (а. с. 19). Згідно довідки Міністерства оборони України Військова частина [NUMBER] від 29.08.2023 року Старший солдат [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 12.05.2023 року (а. с. 31). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям дитини, не приймав та не приймає участі у її вихованні. Малолітня [PERSON] не знає свого рідного батька. Як свого батька сприймає [PERSON] , який займається її вихованням та розвитком, повністю її утримує, та взяв на себе всі функції та обов`язки батька. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї (ч. 1 ст. 5 СК України). Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (стаття 3 СК України). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У частині четвертій статті 19 СК України визначено, що під час розгляду судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). 05 вересня 2024 року органом опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] (а. с. 97-100). Суд, надаючи правову оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та перевіряючи його на відповідність фактичним обставинам справи, не погоджується із ним, так як висновок є необгрунтованим. Висновок містить інформацію щодо ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дочки, встановлену зі слів матері дитини та чоловіка матері - [PERSON] . При цьому, як вбачається із висновку, не була проведена бесіда з дитиною - [PERSON] , 2014 року народження, так як про це просила мати дитини в своєї заяві від 16.08.2024 року, незважаючи на вік дитини, який їй дозволяє висловити своє ставлення до рідного батька. В обгрунтування висновку органом опіки та піклування покладені довідки - характеристики із навчальних закладів, які відвідувала раніше та відвідує зараз малолітня [PERSON] , які містять інформацію про те, що дитину в заклад завжди приводила та забирала мати, також, як і відвідувала всі заходи, що відбувалися в закладі, не пропускала батьківські збори, оплату вносила своєчасно (а. с. 24-26). Висновок також містить інформацію про те, що між батьками дитини 18.05.2015 року укладено нотаріальний договір про участь у вихованні та утриманні дитини, [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ластівкою В.М. та докази виконання батьком своїх зобов`язань щодо матеріального утримання дитини (а. с. 61-70 об.). При цьому, в розпорядженні органу опіки та піклування була інформація про те, що [PERSON] незнятої чи непогашеної судимості не має (а. с. 81), є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 79), на обліку в КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР не перебуває (а. с. 78), має постійну роботу та дохід (а. с. 71-80). Органом опіки та піклування жодним чином не обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON] , та не наведено доводів стосовно відповідності такого крайнього заходу впливу на [PERSON] найвищим інтересам дитини, не з`ясовано причини відсутності контакту між батьком та дитиною, не надано відповідної оцінки наданим відповідачем документам, які його характеризують та не зазначено підстави, по яких орган опіки та піклування не приймає їх до уваги. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21). Відмовляючи в позові, суд також не бере до уваги наданий позивачем висновок експерта № 22/24 за результатами проведення судової психологічної експертизи, складений 18 серпня 2024 року (а. с. 101 - 111). Із дослідницької частини висновку вбачається, що зі слів матері, [PERSON] , [PERSON] не знає про існування біологічного батька, тому, на прохання матері, задля унеможливлення психотравматизації дитини, експертом ця тема в бесіді не піднімалася. На малюнку, який виконала [PERSON] , відповідно до методики «Малюнок сім`ї» дівчинка зобразила матір, себе, свою сестру та [PERSON] , якого визнає батьком. На підставі викладеного, та на підставі бесіди із дитиною, яка не стосувалася її рідного батька, і був зроблений висновок про те, що поява рідного батька в життєвому середовищі дитини можуть мати негативні наслідки, а позбавлення відповідача батьківських прав вірогідності таких наслідків не має. Не приймаючи вказаний висновок в якості доказу необхідності позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд керується тим, що висновок не містить імперативних приписів щодо негативних наслідків для психічного стану дитини, а містить лише припущення щодо такої можливості. Крім того, відповіді, які надані у висновку, не стосуються предмета доказування, так як судом не вирішується спір а ні щодо визначення місця проживання дитини із батьком, а ні участі батька у вихованні дитини, а ні відібрання дитини у матері. Позбавлення батьківських прав батька відносно дитини не впливає на зміну місця проживання дитини та на зміну її звичного сімейного та побутового середовища. Враховуючи викладене, суд, на підставі оцінених доказів, дійшов висновку про те, що підстави, передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини сплачує аліменти на утримання дитини, проти позбавлення батьківських прав заперечує, позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Суд не може в обгрунтування рішення покласти лише бажання матері щодо усиновлення дитини її чоловіком за відсутності законних підстав для цього. Під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав в найкращих інтересах дитини, у зв`язку з чим слід відмовити в задоволенні позову. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно своєї дочки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Надані позивачем відомості, які позитивно характеризують саму позивача, як одного з батьків, з яким наразі проживає дитина, не стосується предмету доказування у вказаній справі, до якого повинні відноситися відомості, які б доводили факт свідомого ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування (ч. 1 ст. 7 Конвенції). Держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності (ст. 8 Конвенції). Європейський суд з прав людини в справі «Хант проти України» зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги належить залишити без задоволення, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами умисного ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої дочки, а позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Outcome: dismissed