Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

03.10.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява [PERSON] , за участі заінтересованих осіб: [PERSON] , [INFO] , про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявник просить судвстановити факт, що має юридичне значення, а саме факт, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , як батько, самостійно виховує та утримує малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що він - [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] . Заявник вказує, що матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , з якою він у зареєстрованому шлюбі не перебував, спільного господарства не веде та спільно не мешкає. Спільна малолітня дитина, після народження залишилась проживати разом з ним - [PERSON] , окремо від матері. Дитина також зареєстрована з ним, як батьком. Заявник вказує, що матір дитини разом з ними не проживає, участі у вихованні та утриманні дитини не надає. Приймаючи дані обставини, з метою належного ним виконання батьківських обов`язків, забезпечення прав та інтересів дитини, ним спільно з матір`ю дитини у липні 2024 року в позасудовий спосіб були врегульовані питання щодо місця проживання дитини та виконання батьківських обов`язків, відповідно до чого місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , визначено разом з батьком - [PERSON] , який здійснює самостійно її виховання та утримання. Дані обставини були засвідчені ними в укладеному договорі між батьками щодо здійснення батьківських прав та обов`язків та визначення місця проживання дитини від 01.07.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С., зареєстрованого в реєстрі за №2887. Заявник вказує, що після укладення даного договору, [PERSON] продовжує не виконувати власні обов`язки по вихованню і утриманні дитини, а малолітня продовжує проживати з ним спільно та перебувати на його повному утриманні і вихованні. У заяві, заявник вказує, що він є громадянином України та військовозобов`язаним. Однак, враховуючи, що він фактично самостійно утримує та виховує малолітню дитину, він вирішив скористатись законодавчим правом на оформлення відстрочки від мобілізації у відповідності до положень п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Однак, під час підготовки документів, він дізнався про необхідність підтвердження даних підстав на оформлення відстрочки, документами визначеними у відповідному переліку встановленого Кабінетом Міністрів України у чинній постанові №560 від 16 травня 2024 року, відповідно до якої підтвердження факту відповідного самостійного виховання та утримання ним дітей, ставиться в залежність від наявності судового рішення, що підтверджує цей факт. Додатково заявником зазначається, що між ним та [PERSON] , як матір`ю дитини, відсутній спір з приводу заявленого факту та обставин, а відповідне звернення до суду з даною заявою заявника зумовило необхідність підтвердження заявленого факту, у передбачений спосіб і порядок визначений постановою КМУ №560 від 16 травня 2024 року, який в свою чергу не передбачає можливості підтвердити даний факт в інший спосіб. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу на підставі вказаної заяви в порядку окремого провадження розподілено судді Калініченко Л.В. Оглянувши подану до суду заяву з додатками до неї, суддею встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення відповідає вимогам ст. 175, 177, 318 ЦПК України. За наслідком чого, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.11.2024 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі на 21.11.2024 року о 10год. 30хв. Одночасно судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості заінтересованої особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. 20.11.2024 року представником заявника в електронній формі через підсистему Електронний суд були надані додаткові пояснення та докази до поданої заяви. Також представником заявника було надано до суду заяву про виклик свідків. 21.11.2024 року до суду через підсистему надійшла заява від заінтересованої особи - [PERSON] , яка сформована 20.11.2024 року, у відповідності до якої остання надала пояснення по справі, що просить суд її не викликати, у тому числі для допиту в якості свідка. У даній заяві [PERSON] висловила пояснення з приводу даної заяви та зазначила, щовона, [PERSON] , залишила свою доньку [PERSON] проживати із її батьком [PERSON] на його утримання та виховання, у зв`язку із тим, що вона не має матеріальної можливості утримання та виховання дитини. Повідомила, що в неї із [PERSON] відносини не склалися, жити з ним разом вона не можу і не має бажання. Власної квартири в Одесі, придатної для проживання з дитиною, не має, квартира, в якій вона зареєстрована, перебуває в стані від забудовника та потребує ремонту. Грошових коштів для утримання дитини, оренди квартири та здійснення ремонту в квартирі вона не має. Після припинення відносин із [PERSON] вона розпочала відносини із іншим чоловіком, який допомагає їй матеріально, підтримує її у всьому, допомагає з ремонтом в її квартирі, проте вони домовилися про те, що він не хоче ще мати дітей і не хоче виховувати чужу дитину. У зв`язку із тим, що дитину хотів саме [PERSON] , а не вона - [PERSON] , вони домовилися, що він сам і буде виховувати дитину, поки вона налагодже власне особисте життя. [PERSON] просить прийняти ці пояснення та не викликати її для допиту в якості свідка, оскільки можливості прибути в суд вона не має, а більше пояснити їй все одно нічого. До судового засідання призначеного на 21.11.2024 року о 10год. 30хв. сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Представником заявника 21.11.2024 року надано до суду заяву про розгляд заяви заявника про долучення доказів і допит свідків за її відсутності у судовому засіданні 21.11.2024 року. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили. За наслідком висловленого волевиявлення заявника на розгляд поданих 20.11.2024 року заяв за його відсутності та відсутність інших учасників до судового засідання без поважних причин, судом було провести розгляд заяв [PERSON] , поданих через представника, в судовому засіданні 21.11.2024 року за відсутності сторін по справі. У судовому засіданні 21.11.2024 року судом було ухвалено задовольнити заяву заявника про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи та задоволено заяву про допит свідків. За наслідком чого, з метою вчинення дій з виклику свідків, судом було ухвалено відкласти судове засідання на 03.12.2024 року о 12год. 30хв. До судового засідання призначеного на 03.12.2024 року о 12год. 30хв. з`явилась представник заявника [PERSON] - адвокат Нестерова Ольга Валеріївна, яка приймаючи відсутність заінтересованих осіб до судового засідання без поважних причин, вважала наявними підстави для розгляду справи за їх відсутності. За наслідком явки свідків до судового засідання наполягала на їх допиті. По суті розгляді заяви, заявлені вимоги підтримала та просила суд задовольнити заяву в повному обсязі. Заінтересовані особи у тому числі їх представники до судового засідання призначеного на 03.12.2024 року не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа - судових повісток повідомлення про дату, час і місце призначеного судового засідання по даній справі до електронних кабінетів: Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради; [PERSON] ; [INFO] . Про причини неявки суд не повідомили, жодних пояснень чи заперечень проти заявлених вимог до суду не надали. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Враховуючи викладене, з урахуванням думки представника заявника, судом було ухвалено здійснити розгляд заяви у судовому засіданні призначеному на 03.12.2024 року за наявною явкою учасників справи. Також судом в судовому засіданні 03.12.2024 року було здійснено допит в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягаючою до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник - [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Одеси, є громадянином України, документований паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] . [PERSON] є батьком малолітньої - [PERSON] , [INFO] , державна реєстрація народження якої проведена Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) 08.02.2024 року, за наслідком чого складено відповідний актовий запис №241. Матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Заявник стверджує, що [PERSON] , [INFO] , проживає спільно з ним окремо від матері, перебуває на повному його самостійному утриманні і вихованні, за наслідком чого звернувся до суду з даною заявою про встановлення відповідного факту, що має юридичне значення. Суд зазначає, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів (ст. 55 Конституції України). Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України - ЦПК України). У відповідності до положень ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку зокрема окремого провадження, яке призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, що також регламентується ч.1 ст.293 ЦПК України. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, що передбачено п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч.3 ст. 294 ЦПК України). У відповідності до положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 89 ЦПК України). Виходячи з вказаних положень процесуального законодавства, в межах заявлених вимог, під час встановлення заявленого факту, на підставі наданих до суду доказів, суд зазначає наступне. Як вже судом встановлено, заявник [PERSON] та заінтересована особа - [PERSON] є батьками малолітньої - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебувають, що сторонами не спростовувалось. У відповідності до наданих витягів з реєстру територіальної громади, виданих 07.08.2024 року ДП «ДІЯ», місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , зареєстровано спільно з батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Мати дитини - [PERSON] , [INFO] , громадянка України, у відповідності до довідки №П1-151699-ф/л від 03.08.2023 року про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, виданої 03.08.2023 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Отже, місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , зареєстровано спільно з батьком окремо від матері. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , як батьки малолітньої [PERSON] , [INFO] , в добровільному порядку узгодили питання з приводу здійснення батьківських прав та обов`язків та визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , шляхом укладення договору від 01 липня 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С., зареєстрований в реєстрі за №2887. За умовами вказаного договору, [PERSON] , іменований за умовами договору, як - «Батько», та [PERSON] , іменована за умовами договору, як «Мати», а спільно іменуються - «Батьки», відносно малолітньої - [PERSON] , [INFO] , яка іменуються за умовами договору - «Дитина», укладаючи його спільно дійшли до наступних умов, зокрема: 1.2. Відповідно до цього договору Батьки домовились про місце проживання Дитини та про порядок здійснення батьківських прав Батьком та Матір`ю , яка проживатиме окремо від Дитини. 1.3. Місцем проживання Дитини Батьки визначили місце фактичного проживання/перебування Батька за адресою: [ADDRESS] . У разі зміни проживання Дитини, Батько зобов`язується попереджати Матір письмово із вказанням точного місця проживання Дитини не пізніше одного місця з моменту зміни місця проживання. 2.1. Матір має право зустрічатися з Дитиною, за попередньою домовленістю з Батьком брати Дитину, за її бажанням та з урахуванням стану здоров`я проводити сумісне дозвілля. 2.2. Матір має право, за попереднім погодження з Батьком і враховуючи бажання Дитини, та з урахуванням її стану здоров`я зустрічатися за місцем проживання Батька та спілкуватися з Дитиною. 2.3. Утримання та виховання Дитини здійснює Батько самостійно за місцем свого фактичного проживання. 3.1. Батько зобов`язується самостійно піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у вихованні та утриманні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін. Батько зобов`язується не перешкоджати спілкуванню Дитини з Матір`ю. 3.2.Мати зобов`язується: - За попередньою домовленістю з Батьком, приїхати в місце проживання Дитини, або інше, спеціально обумовлене Батьками місце, забрати Дитину для проведення спільного дозвілля та повернути її в визначений час у місце проживання, або інше, спеціально обумовлене Батьками місце. - У випадках, визначених п. 2.1. забезпечити комфортний та безпечний транспортний засіб для перевезення Дитини на відпочинок та забезпечити Дитині якісні умови проживання, харчування та відпочинку за власний рахунок; а також у разі відпочинку Дитини разом із Матір`ю за межами України - повідомляти Батька Дитини про прибуття на місце відпочинку, а також заздалегідь попереджати про час повернення, із зазначенням дати приїзду, місця та часу прибуття, та повернути Дитину в місце її проживання в обумовлений з Батьком час, якщо Батько особисто не зустрічатиме Дитину безпосередньо в місці прибуття. Під час розгляду справи заявник підтвердив, а заінтересована особа [PERSON] не спростовувала, що їх волевиявлення в момент укладення даного договору було вільним, дійсним, умови даного договору відповідають фактичним виниклим між ними обставинам, а також, що даний договір є дійсним, не розірваним чи припиненим, та ними визнається в повному обсязі. Судом враховується, що відповідно до приписів статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приймаючи дійсність умов договору від 01 липня 2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С., зареєстрований в реєстрі за №2887, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , як батьки малолітньої [PERSON] , [INFO] , станом на 01.07.2024 року підтвердили та дійшли спільного рішення, що: місце проживання спільної малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , визначено з батьком - [PERSON] , та останній, як батько самостійно виховує та утримує малолітню дочку. Вказаним договором засвідчено, що фактичним спільним місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , та її батька - [PERSON] є житлове приміщення - квартира [ADDRESS] , що з поданих до суду доказів додатково підтверджується довідкою від 18.07.2024 року, якою засвідчені поясненні сусідів за даною адресою, виданою начальником дільниці №2 КП «ЖКС «Вузівський». Згідно з вказаною довідкою засвідчено, що дійсно у квартирі [ADDRESS] , починаючи з 01.04.2024 року по теперішній час проживають без реєстрації [PERSON] , [INFO] , та його малолітня дочка - [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідкою виданою керівником ОСН «10 ст. Великого Фонтану», за підписом керівник [PERSON], засвідчено, що за місцем спільного зареєстрованого проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , останні проживали в період з 01.02.2024 року по 31.03.2024 року. Інформація про [PERSON] , як особу, яка проживає спільно з малолітньою [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , не зазначена. Судом також враховується, що [PERSON] у поданій особисто до суду заяві визнала, що дійсно малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , мешкає окремо від неї, разом з батьком - [PERSON] . За наслідком чого суд вважає встановленим, що малолітня [PERSON] , [INFO] , мешкає окремо від матері - [PERSON] , разом з батьком - [PERSON] , що відповідає домовленості батьків визначеної у договорі від 01 липня 2024 року, за р. №2887 про визначення місця проживання дитини з батьком, та продовжує діяти станом на час розгляду справи. Також у відповідності до наданого до суду трудового договору з нянею вбачається, що останній укладений [PERSON] з громадянкою [PERSON] , як працівником, за умовами якого працівник приймається на роботу для виконання функцій няні для догляду та нагляду за дитиною - [PERSON] , [INFO] , з терміном дії договору з 01.04.2024 року по 01.04.2025 року, з автоматичною пролонгацією на невизначений термін. У відповідності до умов вказаного договору до обов`язків працівника належать: - здійснювати підготовку/розігрівання їжі і годування дитини відповідно до затвердженого роботодавцем графіку, а також мити, стерилізувати інвентар і поверхні, що використовуються для приготування їжі дитини; - здійснювати гігієнічний догляд за дитиною (туалетні процедури, прийняття ванни, умивання, перевдягання); - прогулянка з дитиною згідно з графіком, в місцях, затверджених роботодавцем в окремому додатку «Про затвердження графіка і місць для прогулянки з дитиною»; - укладати дитину спати в години, які узгоджені з роботодавцем; - проводити ігри, які сприяють розумовому і фізичному розвитку дитини, з обов`язковим урахуванням його віку, стану здоров`я та погодних умов; - надавати дитині в разі потреби першу медичну допомогу, а також негайно повідомляти роботодавця про те, що трапилося; - контролювати графік прийому ліків дитиною, а також дотримання інших медичних приписів; - прати і прасувати одяг і білизну дитини; - прибирання в кімнаті дитини, а також підтримання порядку в її особистих речах. Судом встановлено, що [PERSON] укладено декларацію №0001-5М0Т-9010 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу дитині, відповідно до якого ТОВ «АІРМЕД», в особі лікаря педіатра - [PERSON] надається медична допомогу дитині - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа Товариства з обмеженою відповідальністю «АІРМЕД» від 05.11.2024 року за вих. №31 підтверджено, що дитина знаходиться в клініці гармонії сім`ї « Аірмед » з народження. Має декларацію, укладену із лікарем-педіатром [PERSON] . Повідомлено, що згідно рапорту лікаря новонароджена вчасно проходила профілактичні огляди та планово отримувала вакцинацію в супроводі батька - [PERSON] . Всі лікарські рекомендації щодо догляду за дитиною та лікування виконувались вчасно та у повному обсязі. У відповідності до довідки Пенсійного Фонду України за формою ОК-5 вбачається наявність відомостей про [PERSON] у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування починаючи з 2005 року. У відповідності до вказаних відомостей, дохід [PERSON] за 2023 рік склав 120000,00 грн., дохід за 2024 рік склав 171000,00 грн. Згідно з наданих до суду копій квитанцій, судом встановлено, що [PERSON] починаючи з дня народження малолітньої [PERSON] , [INFO] , тобто з 01.02.2024 року вчиняється придбання товарів, одягу, ліків, дитячої гігієни, тощо, пов`язаних за доглядом за дитиною. У відповідності до наданих до суду копій фотокарток вбачається перебування малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , на різних етапах зростання дитини. Надаючи оцінку вказаним доказамв цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає їх належними, достовірними, достатніми та допустимими, а також такими, що підтверджують факт проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , а також перебування дитини на утриманні і вихованні батька, що свідчить про належне виконання батьком своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньою дитини. Судом під час розгляду справи, за клопотанням заявника, було також здійснено допит в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок - [PERSON] під час допиту надав свідчення, що він є другом [PERSON] (Заявник), підтвердив, що йому відомо про те, що заявник проживає разом з малолітньою [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка належала на праві власності його покійній бабусі. Свідок повідомив, що [PERSON] здійснює самостійний догляд за малолітньою [PERSON] , часто у вихованні малолітньої доньки йому допомагають батьки: [PERSON] та [PERSON] . Також у малолітньої [PERSON] є няня. Мати [PERSON] - [PERSON] , після народження доньки жодної участі у вихованні останньої не бере. За чотири місяці до народження [PERSON] у [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, після якого стосунки між останніми зіпсувались. Свідком було зазначено, що [PERSON] також перебував у зареєстрованому шлюбу за час перебування у якому народилась донька. Станом на час розгляду справи, шлюб між заявником та його першою дружиною розірвано за ініціативою останньої. Причиною розірвання шлюбу стали нові стосунки дружини з іншим чоловіком. Свідок - [PERSON] під час свідчень зазначив, що він є вітчимом [PERSON] (Заявник). У своїх свідченнях свідок підтвердив, що заявник разом з малолітньою донькою - [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] та здійснює самостійний догляд за останньою. Декілька разів на тиждень з метою допомоги у вихованні малолітньої [PERSON] заявнику допомагають батьки останнього та у разі необхідності няня. Щодо участі у вихованні малолітньої [PERSON] її матері - [PERSON] , свідок повідомив, що під час виписки з пологового будинку [PERSON] не була присутня, доньку забирав лише батько - [PERSON] та його батьки. Свідок підтвердив, що мати жодного разу не брала участі у вихованні малолітньої доньки. Також свідок підтвердив, що заявник раніше перебував у шлюбі, має ще одну доньку, однак станом наразі шлюб розірвано за ініціативою дружити. Свідок - [PERSON] під час свідчень зазначила, що працює нянею малолітньої [PERSON] . Під час допиту свідок засвідчила, що у разі необхідності допомагає [PERSON] по догляду за малолітньою донькою - [PERSON] . Також свідок в поясненнях зазначила, що особисто з матір`ю [PERSON] - [PERSON] не знайома, бачила лише один раз ще до пологів. Також свідок підтвердила про наявність у заявника по справі доньки від першого шлюбу. Свідок - [PERSON] під час свідчень зазначила, що є матір`ю [PERSON] (Заявник). У своїх свідченнях свідок підтвердила, що [PERSON] разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності покійним батькам свідка. Свідок повідомила, що також допомагає заявнику у вихованні [PERSON] , часто навідує сина з онукою. Свідок підтвердила, що заявник перебував у зареєстрованому шлюбі, за час перебування якого народилась донька. Однак за ініціативою дружити шлюб було розірвано. Щодо матері малолітньої [PERSON] свідок повідомила, що остання будь-якої участі у вихованні доньки не бере, крім того під час виписки з пологового будинку [PERSON] , [PERSON] присутньою не була. Свідок повідомила суд про те, що особисто не була знайома з матір`ю [PERSON] , однак їй відомо, що за декілька місяців до пологів між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, після якого між ними погіршились стосунки. Судом враховується, що згідно зі статтею 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Досліджуючи вищевказані пояснення свідків, судом встановлено, що вказані особи є близькими родичами та особами сім`ї заявника, якім відомо про обставина життя заявника, свідчення яких не містять суперечностей між собою, є логічними та послідовними, а також узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами, за наслідком чого враховуються і приймаються судом як належні. Одночасно судом враховуються пояснення матері малолітньої [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] , надані особисто останньою під час розгляду даної справи, в яких остання підтвердила, що вона, [PERSON] , залишила свою доньку [PERSON] проживати із її батьком [PERSON] на його утримання та виховання, у зв`язку із тим, що вона не має матеріальної можливості утримання та виховання дитини. Повідомила, що в неї із [PERSON] відносини не склалися, жити з ним разом вона не можу і не має бажання. Власної квартири в Одесі, придатної для проживання з дитиною, не має, квартира, в якій вона зареєстрована, перебуває в стані від забудовника та потребує ремонту. Грошових коштів для утримання дитини, оренди квартири та здійснення ремонту в квартирі вона не має. Після припинення відносин із [PERSON] вона розпочала відносини із іншим чоловіком, який допомагає їй матеріально, підтримує її у всьому, допомагає з ремонтом в її квартирі, проте вони домовилися про те, що він не хоче ще мати дітей і не хоче виховувати чужу дитину. У зв`язку із тим, що дитину хотів саме [PERSON] , а не вона - [PERSON] , вони домовилися, що він сам і буде виховувати дитину, поки вона налагодже власне особисте життя. [PERSON] просить прийняти ці пояснення та не викликати її для допиту в якості свідка, оскільки можливості прибути в суд вона не має, а більше пояснити їй все одно нічого. Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладені положення, надаючи оцінку наданим заявниками по справі доказам, на підставі яких судом встановлені вищевикладені обставини, суд вважає належними, достовірними, допустимими та достатніми. Надані до суду докази підтверджують викладені заявниками обґрунтування на підтвердження заявлених вимог, а також не суперечать між собою в їх сукупності. Як вбачається, надані заявниками до суду докази підтверджують обставини і фактичну домовленість між заявниками, яка викладена між ними у договорі від 01.07.2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2887, у тому числі факт того, що за умовами даного договору: місце проживання [PERSON] , [INFO] , встановлено з батьком - [PERSON] , який взяв на себе обов`язок з самостійного виховання та утримання малолітньої дочки, що в свою чергу має місце у часі та не змінилось станом на час ухвалення даного рішення суду. Приймаючи викладені пояснення свідків та особисто матері дитини, суд вважає підтвердженими посилання заявника про неприйняття матір`ю дитини - [PERSON] участі у вихованні та утриманні малолітньої [PERSON] , [INFO] , що особисто визнається [PERSON] , приймаючи особисто визнання факту залишення дитини, не бажання займатись нею, та налагодження стосунків з іншим чоловіком, який не бажає виховувати чужих дітей. Отже, заявлений заявником до встановлення судом факт підтверджується наданими до суду доказами та визнаними особисто заявником і заінтересованою особою - [PERSON] обставинами. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. При цьому, згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.3 ст.151 СК України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Своєю чергою, права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини встановлено у ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Так, за приписами частин 1, 2 ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів сторін у цій справі, належить в першу чергу зазначити, що правовідносини, котрі включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Отож, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Приймаючи викладені положення законодавства вбачається, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , особисто визначено в добровільному позасудовому порядку шляхом укладення нотаріально посвідченого договору від 01.07.2024 року, р.2887, який є чинним та дійсним, місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, як і визнання обов`язку батька з самостійного виховання і утримання дитини. З наявних в матеріалах справи доказів та встановлених обставин вбачається, що батько дійсно здійснює належне самостійне виховання і утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , дбаючи про її життя, проживання, виховання, утримання, зростання, тощо. Матір`ю дитини особисто підтверджено, що малолітня дитина була залишена нею на батька та вона не має змоги ані утримувати дитину, ані її виховувати, приймаючи власні обставини, що не дозволяють їй цього робити, що в свою чергу узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами. Щодо встановлення даного факту в судовому порядку в рамках окремого провадження, судом приймається до уваги, що статтею 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі за єдиним унікальним номером 320/948/18 та номером провадження № 14-567цс18 зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року у справі за єдиним унікальним номером 560/17953/21 та номером провадження № 11-150апп23. З`ясовуючи у межах пред`явлених вимог питання щодо необхідності встановлення факту самостійного виховання та утримання заявником малолітньої дочки, за наслідком невиконання матір`ю даних обов`язків, суд не вбачає підстав для встановлення спору про право, приймаючи визнання матір`ю дитини цих обставин, власну домовленість [PERSON] та [PERSON] , як батьків дитини, щодо наслідків неприйняття матір`ю дитини таких обов`язків в добровільному порядку в укладеному договорі, шляхом визначення обов`язку з самостійного виховання і утримання батьком дитини, що свідчить про безспірність даного питання і його урегульованість. Крім того, як вбачається, заявником, як і матір`ю дитини не порушувалось питань щодо наслідків невиконання відповідних батьківських обов`язків, що свідчить про відсутній спір з даного питання та відсутнього волевиявлення сторін по справі з настання відповідних наслідків. За наслідком чого суд доходить до висновку, що встановлення заявленого факту самостійного виховання у тримання [PERSON] малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується належними доказами, не впливатиме на взаємовідносини матері із дочкою, оскільки не позбавляє мати батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування із дитиною. Заявником у заяві зазначено, що заявлений до встановлення факт, має юридичне значення та необхідний для забезпечення [PERSON] , як батьком інтересів малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з ним, а також для підтвердження ним - [PERSON] у нього наявності підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення, як особи яка самостійно виховую та утримує малолітню дитину, на підставі належних документів, які повинні підтверджувати ці обставини, у відповідності до положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560. Так, у відповідності до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які: самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для [PERSON] юридичне значення, а саме для реалізації заявником права з подання документів для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та підтвердження відповідного факту належними документами визначеними положеннями Порядку №560. Одночасно що при визначені юрисдикції та можливості розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства в окремому провадженні, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. При вирішенні питання щодо можливості застосування про розгляді цивільної справи окремого провадження правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в цивільній справі №201/5972/22 у постанові від 11 вересня 2024 року, згідно якої не можуть бути встановлені в порядку окремого провадження факту самостійного виховання дитини батьком. Згідно ч. 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Водночас, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у цивільній справі №154/3029/14-ц: «Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Відмінність фактичних обставин справи, яка розглядається, порівняно з фактичними обставинами справи, у якій Великою Палатою Верховного Суду висловлена правова позиція, за відсутності різних підходів судів до вирішення подібної правової проблеми з такими ж фактичними обставинами не є підставою для уточнення висновків Великої Палати Верховного Суду. При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими(пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)). Велика Палата Верховного Суду наголошує, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив частини четвертої статті 403 ЦПК України, якою передбачено таку підставу передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від22 лютого2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21)).» Суд вважає не підлягаючим до застосування вказаний висновок в рамках розгляду даної справи, оскільки як вбачається даний висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду за правовідносинами, які виникли у заявника у вказаній справі станом на час його звернення до суду з заявою, що як вбачається з наявною інформації по справі № 201/5972/22 мало місце 29.08.2022р. Разом з тим, як вбачається, метою звернення заявника в даній справі в частині вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення, є обставини, які виникли внаслідок прийняття Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560, який передбачає необхідність надання особою, на підтвердження факту самостійного виховання і утримання нею малолітньої дитини, рішення суду про встановлення цього факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У відповідності до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22, вбачається, що останні не охоплюють питання встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, у разі підтвердження відповідних обставин належними доказами, який в свою чергу породжує юридичні наслідки, тобто від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, що обумовлено прийняттям Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, який передбачає надання рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, у порядку передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560. Судом враховується, що будь-яких обставин, які б свідчили про наявність предмету спору між батьками з вказаного приводу матеріали справи не містять, а навпаки матір`ю дитини відносно якої заявлено відповідний факт, підтверджено викладені обставини та визнані і підтримані заявлені вимоги в частині встановлення факту відносно заявника. Крім того, судом враховується, що не порушення заявником наслідків неприйняття матір`ю дитини участі у вихованні та утриманні дитини, у встановлені законом способи, у тому числі шляхом порушення питань з позбавлення батьківських прав, тощо, підтверджує відсутнє волевиявлення у батьків настання відповідних наслідків та спору між ними стосовно їх виконання/невиконання батьківських обов`язків, одночасно враховуючи їх спільну домовленість висловлену договорі щодо виховання і утримання дитини. Доказів на підтвердження порушення даним фактом прав третіх осіб, а також малолітньої дитини, матеріали справи не містять. Заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку цивільного судочинства. Суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави для стверджень про наявність спору про право за наслідком отримання відстрочки від призову між заявником та територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, оскільки останній не є суб`єктом отримання такої відстрочки, а на виконання своїх повноважень, визначених Законом України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та на підставі документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, приймає рішення стосовно надання чи відмови у наданні особі відстрочки відповідно до наданого нею переліку необхідних документів. Крім того, судом враховується правовий висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21, згідно з яким, неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Саме тому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц виснувала, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Ураховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. Крім того, виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що як вбачається, в умовах режиму воєнного стану, законодавцем постійно удосконалюється законодавство, а вищим колегіальним органом виконавчої влади України - Кабінетом Міністрів України було винесено Постанову від 16 травня 2024 року №560, якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за наслідком чого передбачено установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. Дана постанова є чинною та не оскаржена в судовому порядку передбаченому законодавством. Тобто, у такий спосіб установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту здійснюється безпосередньо судом. Приймаючи викладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, а саме - надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21, суд вважає що заявлені заявниками вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства в рамках окремого провадження. Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної справи, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Приймаючи вищевикладене в цілому, відповідно до зазначених норм матеріального, процесуального й міжнародного права, а також враховуючи, що заявлені заявником факт підтверджується наданими до заяви доказами, які є належними, достатніми, достовірними та допустимими, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених вимог, за наслідком чого заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню, а заявлений факт встановленню судом. У відповідності до положень ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved