Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку квартири [ADDRESS] , як майна яке було набута під час перебування сторін у шлюбі. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі з 13.02.1989 який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва 29.02.2024. За час спільного подружнього проживання, на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2007, ними було придбано квартиру [ADDRESS] за кредитні кошти та право власності на вказана квартиру було зареєстровано за відповідачем. Їхня родина тривалий час проживала у вказані квартирі. Ухвалою від 14.06.2024 позовну заяву залишено без руху. Ухвалю від 14.06.204 вжиті заходи забезпечення позову. 25.06.2024 позивач подала до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою від 01.07.2024 відкрите провадження у справі і порядку загального позовного провадження. 20.11.2024 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про долучення до матеріалів справи доказів. 20.11.2024 відповідач [PERSON] подав до суду заяву просив розглянути справу за його відсутністю, проти з позовних вимог не заперечує. 25.11.2024 представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за відсутністю позивача. 27.11.2024 представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає доцільним за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення у справі. З`ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.02.1988. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.02.2024, яке набрало законної сили 02.04.2024. Позивач зазначає, що за період шлюбних відносин вона з відповідачем придбали спірне майно - квартиру [ADDRESS] , яка підлягає поділу як спільне набуте майно подружжя. Відповідно до вимог ст. 41 ч. 1 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. За змістом ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Квартира [ADDRESS] , належить на праві власності відповідачу [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округ Миколаївської області 27.03.2007, номер правочину 1990184. Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] за договором купівлі-продажу від 27.03.2007. Отже, вищевказане майно було придбано під час перебування сторонами в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, відповідачем не надано доказів на спростування зазначеного позивачем у позовній заяві. Згідно зі ст. ст.12,\~81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. \~ \~ \~ \~Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] , набута сторонами під час шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу в рівних частинах, а саме шляхом визнання права власності на частину за позивачем, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~задоволених позовних\~вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. Крім того, згідно ч. 6.ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Отже, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у загальному розмірі 2925,05 грн. (квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки 0.0.3670918754.1 від 27.05.2024 в АТ КБ «Приват Банк» на суму 605,60 грн. та квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки 0.0.3670920654.1 від 27.05.2024 в АТ КБ «Приват Банк» на суму 2319,45 грн.), тому наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. В той же час, згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ за №410731 від 07.10.2020, [PERSON] є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням, безстроково, тобто є особою, яка звільнена від сплати судового збору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 100 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, оскільки одержувачем коштів, відповідно до вказаних квитанцій є Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved