Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер -3221483301:01:009:0298. З метою встановлення меж земельної ділянки на місцевості, Позивач 15 червня 2020 року уклав угоду з ТОВ «Інгер-Град». За результатами топографічної зйомки та встановлення меж в натурі, було виявлено, що бетонна огорожа земельної ділянки, що належить суміжному землекористувачу [PERSON] частково заходить за межі земельної ділянки кадастровий номер -3221483301:01:009:0298. Про зазначені обставини Позивач повідомив Відповідача, але останній заявив, що він не довіряє такій документації по землеустрою і не погоджується з результатами проведеної топозйомки, тому вимагав складання технічної документації більш авторитетною організацією та в повному об`ємі. Як зазначає позивач, 19 жовтня 2020 року він уклав договір № 06-10/20 з ТОВ «ТЕРРА ПРОЕКТ». Згідно даного договору ТОВ «ТЕРРА ПРОЕКТ» зобов`язалося виконати з дотриманням вимог законодавства України розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками за адресою Київська область Васильківський район, село Іванковичі (кадастровий номер 3221483301:01:009:0298). В результаті геодезичних робіт (вимірів) встановлено, що ділянка ( кадастровий номер 3221483301:01:009:0299) стороною, що має довжину 55,48 м, обмеженою бетонною огорожею, накладається (заходить) на земельну ділянку ( кадастровий номер 3221483301:01:009:0298) з однієї сторони на 100 см., з іншої сторони - на 80 см. Відтак, загальна площа, яка незаконно зайнята суміжним землекористувачем [PERSON] складає 51 кв.м. Отже, на думку позивача, вбачається факт самовільного зайняття та користування відповідачем земельною ділянкою позивача в частині 0,0051 га. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував у повному обсязі. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з викладених у відзиві підстав. Зокрема, у відзиві на позовну заяву відповідач, пославшись на матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування, виготовлених на замовлення відповідача, зазначив, що межа земельної ділянки, що перебуває у приватній власності відповідача має 4 точки повороту межі, які співпадають з твердими контурами місцевості, тому межові знаки не встановлювались. Як стверджується списком межових знаків, переданих на зберігання, всі точки повороту межі співпадають з кутом повороту бетонної огорожі. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] 03 червня 2020 р. за договором купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Проскурнею Т.О., придбав земельну ділянку, що розташована в селі Іванковичі Васильківського району Київської області загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:0298 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нотаріусом внесено відповідний запис №36740573. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,1500 га в селі Іванковичі Васильківського району Київської області, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2007 року №2652, ВЕО №798518, кадастровий номер 3221483301:01:009:0299 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №062624. Що стосується доданих позивачем до позову фотосвітлин, то судом до уваги вони приймаються, оскільки зробити будь-які висновки з фотосвітлин, суд позбавлений можливості, так як неможливо встановити: де, коли та що саме на них зображено, яким чином це узгоджується з позовними вимогами. Сама по собі форма подачі доказу в такому вигляді не дає можливості ідентифікувати як місце розташування даних об`єктів, так і зробити висновки щодо правомірності та законності їх розташування. Що стосується посилань позивача на виготовлену ТОВ «ТЕРРА ПРОЕКТ» технічну документацію, як на доказ порушення його прав, то суд зазначає, що вказана документація лише містить інформацію щодо меж земельних ділянок та знаходження якихось огорож на спірних ділянках. При цьому наведена в технічній документації інформація не містить даних які б свідчили про зведення відповідачем на належній позивачу земельній ділянці паркану та господарських споруд, що порушує право позивача на вільне володіння та користування належною йому земельною ділянкою загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:0298. Відповідно до вимог статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно частини першої статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Окрім того, статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина перша та друга статті 376 ЦК України). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Частиною 1 статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки, а частина друга цієї статті передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані і позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Аналогічні висновки містяться і у роз`ясненнях, викладених у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Аналогічні положення містяться у статтях 76, 80 ЦПК України. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині другій статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, судом досліджено висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №17450/23-41 від 01 листопада 2023 року, та встановлено, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 3221483301:01:009:0299, яка належить [PERSON] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до даних Державного земельного кадастру не накладаються на межі суміжних земельних ділянок, в тому числі і на земельну ділянку позивача. Присутній в судовому засіданні експерт Дощечкін Олександр, який проводив судову земельно-технічну експертизу №17450/23-41 також зазначив, що земельна ділянка відповідача [PERSON] не накладається на земельну ділянку позивача. Таким чином, будь-яких доказів, визначених ст.ст.76, 80 ЦПК України, які б свідчили про те, що відповідачем порушено право позивача на володіння та користування належною йому на праві власності земельною ділянкою, останній не надав. Твердження позивача про те, що відповідачем на земельній ділянці позивача встановлена огорожа та зведені господарські споруди, що створюють йому перешкоди у користуванні своїм майном недоведені. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved