Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

В провадженні судді Комінтернівького районного суду м. Харкова Ященко С.О. перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, в якому позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу за договором позики у сумі 20 000,00 грн. та проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 03.12.2015 р. у сумі 200 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивач вказав, що 03.12.2015 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до договору позики [PERSON] прийняла у борг суму 20\~000, 00 гривень та зобов`язалася повернути борг в повному обсязі не пізніше 03.12.2018 року у місті Харків. 10.04.2016 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір відступлення права вимоги, згідно якого позивач набуває право вимоги, належне первісному кредитору, і стає новим кредитором за договором позики від 03.12.2015 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] . Зобов`язання [PERSON] не виконала, борг не повернула. Крім того, п.п. б п. 4 договору позики від 03.12.2015 року, передбачена сплата процентів від суми позики по одній з процентних ставок, вказаних у цьому пункті один раз на місяць. Проценти сплачуються позикодавцю один раз на місяць у готівковій формі до фактичного повернення позики по одній з фіксованих процентних ставок (з розрахунку): а) 2 % відсотки у календарний день, за період, за який проценти не були сплачені достроково; б) 5% відсотків на місяць, якщо проценти сплачуються достроково (наперед). Відповідач не платив проценти згідно договору позики починаючи з 04.12.2015 року, внаслідок чого станом на 03.12.2018 року утворилася заборгованість у сумі 1095000,00 гривень. Зазначена заборгованість розрахована наступним чином: 20 000 ? 5% ? 1095 = 1095000,00 гривень, з яких: - ??20 000 - сума позики: - ??5%\~-\~розмір фіксованої\~процентної ставки\~згідно п.п.\~"б"\~п.\~4\~договору позики;\~-1095\~-\~кількість днів\~прострочки зі\~сплати процентів,\~а саме:\~з 04.12.2015\~року по\~03.12.2018\~року.\~Таким чином,\~загальна заборгованість\~відповідача за\~договором позики\~разом із\~сумою позики\~становить 1095000,00\~гривень.\~Враховуючи,\~що сума\~заборгованості зі\~сплати процентів\~за користування\~грошовими коштами\~за договором\~позики від\~03.12.2015\~року є\~надзначною,\~позивач зменшує\~зазначену суму\~заборгованості зі\~сплати процентів\~до 200\~000,00\~гривень,\~що відповідає\~100%\~від заборгованості\~за основним\~боргом. Ухвалою суду від 18.06.2021 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 12.10.2021 року клопотання представника відповідача про поновлення та продовження процесуального строку залишено без розгляду. Ухвалою суду від 21.12.2021 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі. У зв`язку із введенням в Україні з 24.02.2022 року воєнного стану та веденням бойових дій на території Харківської області розгляд справи у судовому не відбувся. На виконання розпорядження голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справу передано до Ленінського районного суду м. Полтави. Ухвалою суду від 08.12.2023 клопотання представника відповідача задоволено, вищевказану справу передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова. 15.01.2024 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказана цивільна справа передана для розгляду судді Чайка І.В. Ухвалою суду від 16.01.2024 цивільну справу прийнято до провадження та призначено справу в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14.02.2024 задоволено клопотання представника відповідача про участь в судових засіданях в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 06.05.2024 задоволено клопотання представника відповідача про призначення у справі судової почеркозначої експертизи. Ухвалою суду від 05.09.2024 поновлено провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 26.09.2024 закрито підготовче провадженя та справу призначено до судового розгляду. Представником відповідача надані письмові пояснення, в яких останній заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав того, що строк позовної давності щодо вимоги про стягнення коштів за договором позики та за договором відступлення права вимоги сплив. Крім того, вказує, що договір позики є недійсним, оскільки не відбулось фактичної передачі грошових коштів у сумі 20 000,00 грн. Також, недійсним є договір про відступлення права вимоги, оскільки по суті він є договором факторингу, який має укладатись виключно з фінансовою установою. \~ \~ \~ \~Позивач до суду не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в\~судове засідання\~не з`явилась,\~про місце,\~дату і\~час слухання\~справи повідомлена\~своєчасно і\~належним чином,\~до суду\~заяв не\~подавала. Представник відповідача судовое засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що проти позовних вимог позивача заперечує з підстав, вказаних в письмових поясненнях. Враховуючи, що позивач, відповідач, представник відповідача належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, та за наявності заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, відповідача, представник відповідача. В судове засідання не з`явились всі учасники справи, у зв`язку із чим, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та надані письмові докази, суд встановив наступне. Так,\~положеннями ст.\~1046\~ЦК України\~визначено,\~що \~за\~договором позики\~одна сторона\~(позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з договору позики, укладеного 03.12.2015 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] суму 20 000, 00 гривень, [PERSON] зобов`язалася повернути борг в повному обсязі не пізніше 03.12.2018 року у місті Харків. Представник відповідача адвокат Кундіус Є.В. в письмових поясненнях зазначив, що [PERSON] не укладала 03.12.2015 року договір позики з [PERSON] , у зв`язку із чим, ним було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке задоволено ухвалою суду від 06.05.2024 року. На адресу суду надійшло клопотання експерта № 4444 про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи. Відповідачу направлялась копія клопотання експерта, проте, вимоги, викладені в клопотанні, виконані не були. Представник відповідача адвокат Кундіус Є.В. надав до суду заяву, в якій зазначив, що ненадання відповідачем витребуваних документів та несплата у встановлені строки вартості експертизи є можливим лише через відсутність на даний час коштів у відповідача та воєнний стан в Україні. Таким чином, суд сприяв відповідачу в реалізації ним прав, передбачених ЦПК України, роз`яснив його процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. [PERSON] надавалася можливість доведення факту підписання договору позики не нею шляхом призначення судової почеркознавчої експертизи за клопотанням її представника. Однак, знаючи про призначення такої експертизи та її оплатний характер, жодних дій щодо її належного проведення зі сторони відповідача не було здійснено. Крім того, в письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що відповідач зверталась до поліції з приводу договору позики, проте підтверджуючих даних цього суду не надано. За твердженням представника відповідача, [PERSON] кошти від [PERSON] не отримувала, а підписання договору позики відбулося під впливом психічного тиску з боку [PERSON] у формі погроз та шантажу. Так, за змістом ст.1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Крім того, оспорюваний правочин є тоді, коли особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На думку суду, факт передачі грошей [PERSON] підтверджений змістом договору, який підписаний сторонами власноручно. При цьому, суд приймає до уваги, що [PERSON] не доведено, що кошти за договором позики нею насправді не були одержані. Крім того, позовні вимоги щодо оспорювання факту укладення даного правочину стороною відповідача не заявлялось. Посилання представника відповідача на те, що факт передачі грошових коштів має підтверджуватись актом приймання-передачі коштів або касовим документом, суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються умовами договору. Крім того, п.2 договору передбачено, що позичальник свідчить, що отримав грошові кошти готівкою від позикодавця повністю, ще до підписання договору. 10.04.2016 року між [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір відступлення прав вимоги (цесії). Відповідно до вказаного договору, Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає кредитором за договором позики від 03.12.2015 року, який було укладено між первісним кредитором та [PERSON] , а також права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Представник відповідача\~у письмових\~поясненнях зазначає,\~що договір\~про відступлення\~права вимоги є недійсним, оскільки по суті він є договором факторингу, який має укладатись виключно з фінансовою установою. Вказані пояснення суд оцінює критично, виходячи з наступного. Так, відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону про фінансові послуги. Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні й підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 51). Таким чином, дослідивши умови укладеного між [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , та [PERSON] договору, суд приходить до висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України. Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу. Аналіз положень статей 512-518 ЦК України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги, а відповідно до статті 2 ЦК України, учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Отже, позивач, замість кредитора [PERSON] є новим кредитором боржника (позичальника) [PERSON] за договором позики від 03.12.2015 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, враховуючи, що між [PERSON] та [PERSON] вчинений правочин, згідно якого виникли правовідносини з 03.12.2015 року, пов`язані з укладенням договору позики, на підтвердження якого наданий договір позики, відповідно до якого позичальником підтверджено отримання від позикодавця грошової суми за вказаним договором та строк їх повернення позикодавцеві, беручи до уваги договір відступлення права вимоги, за яким позивач [PERSON] є новим кредитором боржника (позичальника) [PERSON] за договором позики від 03.12.2015 року, а також, враховуючи, що грошові кошти не були повернуті у визначений в договорі позики строк, тому позовна вимога щодо стягнення основної суми боргу в розмірі 20 000,00 грн., підлягає задоволенню. Згідно із частиною 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. П. 4 договору позики від 03.12.2015 року, передбачена сплата процентів від суми позики по одній з процентних ставок, вказаних у цьому пункті один раз на місяць. Проценти сплачуються позикодавцю один раз на місяць у готівковій формі до фактичної повернення позики по одній з фіксованих процентних ставок (з розрахунку): а) 2 % процента у календарний день, за період, за який проценти не були сплачені достроково; б) 5% процентів за тридцять календарних днів, якщо проценти сплачуються достроково (наперед). Так, обґрунтовуючи суму, яка, на думку позивача підлягає стягненню, позивачем наданий власний розрахунок. Позивач зазначив, що відповідач не платив проценти згідно договору позики починаючи з 04.12.2015 року, внаслідок чого станом на 03.12.2018 року утворилася заборгованість у сумі 1095000,00 гривень. Зазначена заборгованість позивачем розрахована наступним чином: 20 000 ? 5% ? 1095 = 1095000,00 гривень, яких: - ??20 000 - сума позики: - ??5% - розмір фіксованої процентної ставки згідно п.п. "б" п. 4 договору позики; -1095 - кількість днів прострочки зі сплати процентів, а саме з 04.12.2015 року по 03.12.2018 року. Таким чином, загальна заборгованість відповідача за договором позики разом із сумою позики становить 1095000,00 гривень. Враховуючи, що сума заборгованості по сплаті процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 03.12.2015 року є надзначною, позивач зменшив зазначену заборгованості по сплаті процентів до 200 000,00 гривень, що відповідає 100% від заборгованості за основним боргом. Судом критично оцінюється даний розрахунок, наведений позивачем в позовній заяві, як такий, що не відповідає умовам договору, оскільки п.п. б п. 4 передбачена процентна ставка - 5% процентів за тридцять календарних днів, якщо проценти сплачуються достроково (наперед), проте, позивач при здійсненні розрахунку врахував кількість днів прострочки, замість місяців. Крім того, позивачем в позовній заяві зменшено суму заборгованості зі сплати процентів до 200 000,00 гривень, що відповідає 100% від заборгованості за основним боргом. Проте, п. п.2 Договору позики від 03.12.2015 року передбачено, що заборгованість позичальника зі сплати процентів за договором не повинна складати більше 31% процента від суми позики. З огляду на це, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість по сплаті процентів у розмірі 6200 грн., що складає 31% процент від суми позики (20 000,00 грн*31%). З матеріалів\~справи вбачається,\~що відповідач\~просить застосувати\~до позовних\~вимог наслідки\~пропуску строку\~позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що початок перебігу строку позовної давності розпочався з 04.12.2018, тобто з наступного дня з дати, зазначеної в договорі позики, як останнього дня повернення суми позики, а також те, що позивач звернувся до суду 24.05.2021 року, суд приходить до висновку, що зазначений позов заявлено в межах строків позовної давності. За вказаних обставин, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки сплив строків позовної давності за цими вимогами не знаходить законодавчого підтвердження та спростовується доданими до матеріалів справи доказами. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial