Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, посилаючись на те, що 22.01.2024 на адресу Полонської міської ради відповідачами був надісланий Відкритий лист на його ім`я, як голови Полонської міської ради, який зареєтрований канцелярією Полонської міської ради за вхідним номером №В-0180 від 22.01.2024. В цьому листі відповідачі вказали, що [PERSON] злочинець-вбивця, злодій, корупціонер, пов`язаний корупційними зв`язками з працівниками прокуратури Хмельницької області та суддями Полонського районного суду, втоптує в бруд конституційні права та свободи жителів громади, нехтує Законами держави, плює на рішення судів, обзиваючи при цьому «смотрящим», «паханом» та іншими брутальними словами, вимагаючи від нього відмовитись від посади міського голови та звання почесного громадянина Полонного. При цьому, відповідачами в листі висловлювалася погроза застосування щодо позивача силових методів усунення від займаної посади, якщо він не виконає їхніх вимог та добровільно не відмовиться від посади голови Полонської об`єднаної територіальної громади та не піде у відставку, а також не відмовиться від звання почесного громадянина Полонного. Викладені у\~Відкритому листі\~звинувачення на\~його адресу\~та твердження,\~що він\~злочинець,\~вбивця,\~злодій,\~корупціонер,\~що він\~пов`язаний\~корупційними зв`язками\~з працівниками\~прокуратури Хмельницької\~області та\~суддями Полонського\~районного суду,\~що він\~втоптує в\~бруд конституційні\~права та\~свободи жителів\~громади,\~нехтує Законами\~держави, плює на рішення судів є наклепницькими. Дії відповідачів розцінює як розгнуздану вседозволеність. Стверджує, що не існує жодного вироку суду, яким би він був визнаний виним в скоєнні злочинів та вчиненні корупційних дій, а тому зазначені у Відкритому листі звинувачення відповідачів на його адресу є протиправними, безпідставними та неправдивими. Зміст вказаного Відкритого листа, у зв`язку із його статусом та офіційною реєстрацією канцелярією міської ради, став відомий працівникам міської ради та депутатам. Поширені відповідачами наклепницькі відомості про позивача принижують його честь, гідність та ділову репутацію як керівника територіальної громади та громадянина. Внаслідок протиправних, абсолютно безвідповідальних дій відповідачів йому завдано значної моральної шкоди. Позивач є публічною особою, міським головою Полонської ОТГ був обраний в результаті вільного волевиявлення жителів громади, які на відкритому голосуванні проголосували за нього, насамперед довіряючи йому як доброчесній та порядній людині та громадянину. Позивача особисто знає та підтримує переважна більшість жителів Полонської ОТГ, керівників місцевих підприємств, установ та організацій, а також керівництво Хмельницької області. Позивач чесно та сумлінно виконує обов`язки міського голови та вболіває за місцеву громаду. Натомість поширені відповідачами щодо нього відомості є відверто брехлива інформація, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, підриває довіру до нього серед виборців та депутатського корпусу. Недобросовісні дії відповідачів негативно вплинули на його психоемоційний стан. Він втратив душевну рівновагу та спокій, не можу спокійно спати ночами та нормально займатися виконанням своїх посадових обов`язків, змушений приймати заспокійливі ліки та ліки для зниження судинного тиску, антидепресанти. Через цинічні та протиправні дії відповідачів, щоденно змушений принижуватися та виправдовуватися перед своїми рідними та близькими, друзями, колегами, знайомими, та місцевими жителями в тому, в чому він не винен, щоразу відчуваючи від цього болісні та нічим не виправдані моральні страждання. Зважаючи на займане посадове становище, публічність та широкий розголос брехливої інформації про нього як на території громади, так і в межах України, його моральні втрати (страждання) важко оцінити в реальному та адекватному грошовому виразі, проте, мінімальний розмір останніх ним визначено в сумі 100 000 грн. Відповідачі зобов`язані не просто публічно вибачитись перед ним особисто, але й письмово, а також відшкодувати заподіяну моральну шкоду, яку він має намір передати на потреби ЗСУ. Просив зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, щодо нього, а саме: що він злочинець-вбивця, злодій, корупціонер, пов`язаний корупційними зв`язками з працівниками прокуратури Хмельницької області та суддями Полонського районного суду, втоптує в бруд конституційні права та свободи жителів громади, нехтує Законами держави, плює на рішення судів шляхом направлення до Полонської міської ради відповідного листа та принести йому публічні письмові вибачення з даного приводу, надавши відповідні докази цього; стягнути з відповідачів в солідарному порядку 100 000 грн як відшкодування моральної шкоди, а також понесені судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що інформація щодо позивача була поширена відповідачами, зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, поширення окресленої інформації порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. У відзиві на позов [PERSON] зазначив, що 22.01.2024 в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», разом з відповідачем [PERSON] вони дійсно звернулись з листом (зареєстрований 22.01.2024 року, вх. № В-0180) до Полонського міського голови [PERSON] зі своїм баченням його діяльності на посаді міського голови, вчинення ним під час виконання своїх посадових обов`язків дій, не сумісних з правилами етичної поведінки державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування, затверджених наказом Національного агентства України з питань державної служби 05 серпня 2016 року № 158. 29 січня 2023 року [PERSON] , на автодорозі біля села Новоселиця Шепетівського району, вночі керуючи автомобілем, наїхав на велосипедиста. Від тяжких тілесних ушкоджень потерпілий загинув на місці. При цьому [PERSON] не надав потерпілому жодної допомоги, а залишив його в безпорадному стані, зник з місця ДТП. Даний вчинок Полонського міського голови спростовує його твердження, викладені в позовній заяві, а саме: Я чесно та сумлінно виконую обов`язки міського голови та вболіваю за місцеву громаду. Все викладене в листі є нічим іншим, як їхніми оціночними судженнями. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб, інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. [PERSON] є Полонським міським головою, а тому є діючим політиком та публічною особою, відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки вона безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності місцевого самоврядування та її безпосередні дії становлять суспільний інтерес. [PERSON] , будучи публічною особою, є відкритою для прискіпливої уваги з боку громадськості, преси, критики та різноманітних оцінок їх діяльності, у тому числі несхвальних. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Лист відповідачів до міського голови носить характер критики позивача, який є публічною особою. Позивач як посадова особа органу місцевого самоврядування, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. В даному листі були використані оціночні судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, є вираженням суб`єктивної думки і поглядів, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Звернутися з відкритим листом до [PERSON] їх змусило бажання позбавити громаду цього негідного керівника. У листі вони вказували на руйнівну діяльність [PERSON] для громади та закликали проявити мужність та совість і добровільно подати у відставку. Інші методи впливу на [PERSON] шляхом притягнення його до юридичної відповідальності за вчинені правопорушення, про які він особисто, [PERSON] та депутати міської ради багаторазово інформували органи державної влади, правоохоронні органи, не мали належної реакції. На заяви про неправомірні дії [PERSON] вони отримували або формальну відповідь, або звернення залишалися без реагування. Це переповнило чашу терпіння і вони, зневірившись в діяльності правоохоронців, вирішили закликати [PERSON] до совісті, однак, як виявилось, марно. Юридичним підґрунтям застосування у відкритому листі словосполучення «злочинець-вбивця» стало те, що 29 січня 2023 року, приблизно о 3 годині ночі, під час дії комендантської години, імовірно у стані алкогольного сп`яніння, з невідомих причин, на автомобілі Volkswagen Touareg, якій належить фермерському господарству Колос, на трасі неподалік с. Новоселиця [PERSON] скоїв наїзд на велосипедиста, котрий помер на місці ДТП. Сам же [PERSON] , ігноруючи вимоги Правил дорожнього руху України, не залишився на місці пригоди, не вжив можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не викликав швидку медичну допомогу, не повідомив про ДТП поліцію, а боягузливо втік з місця скоєння злочину і вживав всіх можливих заходів, спрямованих на приховування факту такої пригоди та обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведенім працівниками поліції заходів щодо встановлення та розшуку винуватця ДТП та транспортного засобу. Зокрема, ним були вжиті заходи медичного характеру для виведення алкоголю з організму, а також спроба евакуювати пошкоджений автомобіль в інше місце. Саме через такі дії [PERSON] було вжито наступне визначення його вчинку: Поки наша країна воює на фронтах, відстоюючи свою свободу і незалежність, ви, Скримський, безкарно вбиваєте наших співвітчизників, інакше як вбивцею вас, Скримський, назвати не можна. Однак це не означає, що [PERSON] вони звинувачують як вбивцю в розумінні ст. 115 Кримінального кодексу України, тобто, як особу, що вчинила умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі. Згідно з ч. 2 ст. 286 КК України, передбачена відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, за порушення правил безпеки дорожнього руху, якщо вони спричинили смерть потерпілого. Отже, спричинення смерті потерпілого внаслідок ДТП відрізняється від умисного вбивства, передбаченого ст. 115 КК України лише умислом, однак особу, внаслідок дій якої в результаті ДТП настала смерть потерпілого, в народі зазвичай називають вбивцею, так як вона позбавила життя іншу людину. Такі ж коментарі лунали від користувачів Інтернету, розміщених в соцмережах. Відразу після встановлення особи, яка скоїла наїзд на потерпілого, прес служба Хмельницької обласної прокуратури повідомила: Посадовець (Скримський) за кермом автомобіля Volkswagen Touareg, рухаючись в напрямку м. Полонне, здійснив наїзд на 51-річного пішохода. В результаті потерпілий від отриманих травм помер на місці події. Після скоєного водій (Скримський) зник. Правоохоронцями за камерами відеоспостереження вдалось встановити авто та затримати його власника. За процесуального керівництва Хмельницької обласної прокуратури йому (Скримському) повідомлено про підозру. Вирішується питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу. Досудове розслідування здійснюється слідчим управлінням ГУНП в Хмельницькій області. 01.02.2023 року портал День за днем інформував: 31.01.23 року Хмельницький міськрайонний суд виніс запобіжний захід меру міста Полонне Шепетівського району». В подальшому інформаційний портал Zaxid net повідомив, що підозру за ст. 286 КК України зняли, бо «експертиза встановила, що чоловік (Скримський) не міг уникнути наїзду на велосипедиста, який лежав на дорозі». Згідно інформації в соцмережах Шепетівського порталу День за днем: Полонський районний суд задовольнив клопотання потерпілих - закрив кримінальне провадження за обвинуваченням Полонського міського голови (Скримського) у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан (ч. 1 ст. 135 КК України) у зв`язку з відмовою від обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України). Суд зауважив, що за кримінально-процесуальним законом слідчий, дізнавач, прокурор могли розпочати кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення лише і на підставі заяви потерпілого щодо визначених кримінальних правопорушень, зокрема ч. 1 ст. 135 КК України (залишення в небезпеці) без обтяжуючих обставин, яку інкримінують обвинуваченому. Таким чином, клопотання потерпілих щодо відмови від обвинувачення, пред`явленого обвинуваченому, та закриття у зв`язку з цим даного кримінального провадження відповідає нормам кримінального та кримінально-процесуального законодавства, а відтак підлягає задоволенню. Прийняття судом рішення про звільнення його від кримінальної відповідальності є актом, що свідчить про припинення кримінально-правового відношення між ним, як особою, що вчинила злочин, і державою. Справа закрита з нереабілітуючих підстав. Підставою застосування у відкритому листі словосполучення «злодій-корупціонер» стало те, що відповідачі, а також небайдужі громадяни та депутати неодноразово повідомляли правоохоронні і державні органи з наведенням конкретних доказів про незаконні дії мера (незаконна оренда землі, розкрадання або несанкціонований відбір природного газу фермерським господарством Колос, невдале керування господарством громади). Однак жодного рішення не було прийнято, і тому складається враження, що ніякого вироку з відомих причин не буде до того часу, поки [PERSON] буде перебувати на посаді голови громади. Щодо застосування словосполучень «втоптує в бруд конституційні права та свободи жителів громади, нехтує Законами держави, плює на рішення судів», то тут малося на увазі те, що [PERSON] не виконує судові рішення, які набрали законної сили, зокрема рішення у справі № 560/458/21. З приводу злочинних дій [PERSON] , в лютому 2023 року [PERSON] зверталася з заявою до Шепетівського районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області з заявою про вчинення Полонським міським головою кримінальних правопорушень за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364 та ч. З ст. 382 КК України. Наприкінці червня 2023 року нею ( [PERSON] ) було отримано постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 31 березня 2023 року. З вказаної постанови заявниці стало відомо, що за її заявою 2 березня 2023 року було відкрите кримінальне провадження № 1202324000000363, яке було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 19 грудня 2016 року [PERSON] подав до Полонської міської ради заяву про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок загальною площею орієнтовно площею 0,25 га поруч з його будинком, для ведення особистого селянського господарства з метою передачі у приватну власність. Протягом 7 років Полонська міська рада відмовляла йому в наданні відповідного дозволу. Кожне рішення міської ради було ним неодноразово оскаржено у судовому порядку до судів різних інстанцій, включаючи Верховний Суд, і кожне рішення міської ради про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою судами всіх інстанцій було визнано протиправним і скасоване, відповідача зобов`язано розглянути заяву повторно та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Однак станом на даний час земельну ділянку не отримано, рішення судів не виконані. Також є невиконання судових рішень щодо його дочки [PERSON] . Дані ситуації він розцінює як факти самоправства, нехтування законами держави, відчуття безкарності. Позивач не надав жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідачів та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). При цьому, сам лише факт порушення прав позивача (якщо він буде доведений) не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Позивач у своїй позовній заяві просить суд зобов`язати відповідачів принести йому публічні письмові вибачення. Але суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджено Наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 року № 1000/5 не передбачають ознайомлення із вхідними зареєстрованими документами депутатів, працівників міської ради та інших сторонніх осіб. У даній ситуації позивач мав би пред`являти претензії до працівника канцелярії (секретаря-діловода) міської ради. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що є головою Громадської організації «Об`єднання захисників України та їх родин», давно знає Полонського мера, а тому в неї є сформована думка про нього та його діяльність. З відкритим листом вони були змушені звернутися після висвітлення у засобах масової інформації події за участі водія [PERSON] , внаслідок чого загинула людина, а [PERSON] покинув місце пригоди, залишивши потерпілого в небезпеці. Вказані публікації та коментарі в соцмережах підтвердили її думку, що така особа не може обіймати таку високу посаду. Відкритий лист це пропозиція [PERSON] добровільно піти у відставку, оскільки вчиненні ним діяння та його моральні якості не дають йому права очолювати місто. Вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів щодо незаконної діяльності [PERSON] , однак її звернення залишалися без належного реагування, що наводить її на думку про корупційні зв`язки міського голови. Використані у листі висловлювання є її оціночними судженнями, власним баченням, критикою та суб`єктивною оцінкою діяльності міського голови. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що діяльність відповідача спрямована на дискредитацію органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб, відповідач спотворено трактує закон, його світогляд асоціюється з російськими наративами. 2.Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. 19.02.2024 [PERSON] , який є Полонським міським головою, звернувся до Полонського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 20.02.2024 задоволено заяву про самовідвід судді Горгулько Н.А. у даній справі. Як слідує з ухвали суду, однією з підстав звернення позивача до суду з цим позовом, є звинувачення відповідачами у тому, що останній пов`язаний корупційними зв`язками з працівниками прокуратури Хмельницької області та суддями Полонського районного суду, що позивач нехтує законами України, плює на рішення судів. Беручи до уваги зміст позовної заяви та додатків до неї, зокрема даних Відкритого листа, прослідковуються твердження, що у відповідачів ще до початку розгляду справи вже сформована певна суб`єктивна думка, яка ставить під сумнів чесність та високі обов`язки судді. Вбачається недовіра відповідачів до суддів Полонського районного суду, тому, для уникнення у сторін будь-яких сумнівів в об`єктивності та неупередженості судді при розгляді даної справи, суддя Горгулько Н.А. заявила самовідвід. Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 21.02.2024 з тих самих підстав задоволено заяву про самовідвід судді Горщара А.Г. у даній справі. Розпорядженням голови Полонського районного суду Хмельницької області [PERSON] від 23.02.2024р. про передачу справи до іншого суду, вказану цивільну справу передано на розгляд до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області на підставі ст.ст. 31, 41 ЦПК України після задоволення відводів неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.02.2024, головуючим суддею у справі обрано суддю Цідик А.Ю. Ухвалою суду від 01.03.2024 справа прийнята до провадження. Ухвалою суду від 01.03.2024 позовна заява залишена без руху. Ухвалою суду від 26.03.2024 позовна заява, після усунення недоліків, прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 25.04.2024. Для витребування доказів підготовче судове засідання відкладено на 17.05.2024. 01.05.2024 надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] 10.05.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 17.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 17.07.2024, витребувано докази. 28.05.2024 з Полонського районного суду надійшла копія обвинувального акта зі справи №681/920/23. У зв`язку з відсутністю електроенергії в приміщенні суду судове засідання відкладено на 19.08.2024. У зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] судове засідання відкладено на 16.09.2024. За клопотанням сторін судове засідання відкладено на 14.10.2024 та в подальшому оголошена перерва до 14.11.2024. За клопотанням сторін судове засідання відкладено на 26.11.2024. 3.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Між сторонами виникли правовідносини щодо захисту особистого немайнового права, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Судом встановлено, що 22.01.2024 відповідач [PERSON] особисто подав до Полонської міської ради Відкритий лист на ім`я Полонського міського голови Скримського Ф.Ф., який зареєтрований канцелярією Полонської міської ради за вхідним номером №В-0180 від 22.01.2024. Відкритий лист від 22.01.2024 підписаний відповідачами [PERSON] та [PERSON] . В цьому листі відповідачі вказали, зокрема що (далі цитати з листа): «29 січня 2024 року минає 1 рік з того часу, як ви, знаходячись у нетверезому стані, під час дії комендантської години, перебуваючи за кермом автомобіля, який належить фермерському господарству "Колос, скоїли наїзд на велосипедиста на ділянці автодороги між селами Новоселиця та Варварівка Шепетівського району. Після скоєння наїзду на велосипедиста першу медичну допомогу йому ви не надали, екіпаж екстреної медичної допомоги та поліцію не викликали, з місця пригоди боягузливо втекли. Вранці того ж дня ви намагалися відправити автомобіль у ремонт до іншого регіону для приховування слідів скоєного вами злочину, але були затримані працівниками поліції. В результаті вчинення вами таких дій потерпілий, житель с. Радісне, від отриманих тілесних ушкоджень помер. Завдяки корупційним зв`язкам з представниками прокуратури Хмельницької області та суддями Полонського районного суду вам вдалося уникнути кримінального покарання за вчинений вами злочин. Поки наша країна воює на фронтах, відстоюючи свою свободу і незалежність, тисячами ховаючи своїх кращих синів і доньок, ви, Скримський, в тилу безкарно вбиваєте наших співвітчизників. Інакше, як вбивцею вас, Скримський, назвати не можна.»; «Один з авторів даного листа 19 грудня 2016 року подав до міської ради заяву про виділення йому 0,25 га землі поруч з його хатою. З тих пір минуло 7 років, але землю йому не виділили, не дивлячись на те. що адміністративними судами всіх рівнів, включаючи Верховний Суд, рішення міської ради про відмову у виділенні земельної ділянки неодноразово були визнані протиправними і скасовані. Довгих 7 років ви, Скримський, знущаєтесь з людини, втоптуєте у бруд конституційні права та свободи інших жителів громади, нехтуєте законами нашої держави, плюєте на рішення судів. Вас, Скримський, закони нашої держави не стосуються?»; «Хотілося б також знати, Скримський, хто і за які заслуги навішав на вас звання почесного громадянина міста Полонного? Злочинець-вбивця, злодій, корупціонер - яким є ви, Скримський, не може бути почесним громадянином міста Полонного, також йому не місце в органах місцевого самоврядування, тим більш, на керівній посаді.» Позивач просив зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, щодо нього, а саме: що він злочинець-вбивця, злодій, корупціонер, пов`язаний корупційними зв`язками з працівниками прокуратури Хмельницької області та суддями Полонського районного суду, втоптує в бруд конституційні права та свободи жителів громади, нехтує Законами держави, плює на рішення судів, а тому саме ці висловлювання відповідачів у відкритому листі є предметом судового розгляду. 29.01.2023 начальником відділу СУ ГУНП в Хмельницькій області були внесені відомості до ЄРДР №12022240000000051 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України. 30.01.2023 керівником Хмельницької обласної прокуратури [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. Обвинуваченому [PERSON] під час досудового розслідування з 31.01.2023 по 21.07.2023 був обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби. До 22.06.2023 призначено та проведено ряд експертиз. Постановою слідчого в ОВС відділу РЗСТ СУ ГУНП в Хмельницькій області від 22.06.2023 закрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 286 КК України. 22.06.2023 керівником Хмельницької обласної прокуратури [PERSON] повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. 22.06.2023 прокурором Хмельницької обласної прокуратури затверджено обвинувальний акт за обвинуваченням [PERSON] за ч. 1 ст. 135 КК України, який скеровано до Полонського районного суду Хмельницької області. З обвинувального акта слідує, що [PERSON] обвинувачувався у тому, що 29.01.2023 року близько 02 год 20 хв на автодорозі Т-0612 [PERSON] , керуючи автомобілем «Volkswagen Touareg,р.н. [NUMBER] , рухався від с. Велика Березна в нарямку м. Полонне Шепетівського району. Проїжджаючи вказану ділянку дороги на відстані 750 м до с. Новоселиця Шепетівського району, [PERSON] допустив наїзд вказаним автомобілем на велосипед та [PERSON] . Внаслідок спричинення [PERSON] даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні в момент їх спричинення, що призвели до смерті на місці події. Далі [PERSON] відразу після вчинення ДТП, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи, що в результаті його дій [PERSON] перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлений реальної можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, нехтуючи моральними нормами співжиття, у порушення вимог п. 2.10 (а, г, д) Правил дорожнього руху, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», маючи при цьому реальну можливість вжити заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, не викликав швидку допомогу, не вжив самостійних заходів для доставлення потерпілого до лікувального закладу та не вжив будь-яких інших заходів, необхідних для відведення небезпеки, що загрожувала життю потерпілого, зник з місця ДТП та залишив без допомоги потерпілого, який перебував у небезпечному для життя, безпорадному стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження. Таким чином, [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України - завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області в складі головуючого судді Горщара А.Г. від 18.07.2023, яка набрала законної сили 26.07.2023, кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч. 1 ст. 135 КК України закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілих від обвинувачення. Зі змісту ухвали суду слідує, що потерпілі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовилися від обвинувачення [PERSON] та просили у своїх заявах закрити кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення. Отже, [PERSON] обвинувачувався у вчиненні нетяжкого злочину, кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав. Розвиток події та провадження щодо Полонського міського голови (обрання запобіжного заходу, закриття кримінального провадження, інтерв`ю з родичами загиблого та мешканцями села, де він проживав тощо) широко висвітлювалися у засобах масової інформації різного рівня, а також ця справа набула розголосу в соціальних мережах. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що про цю резонансну подію було відомо усім мешканцям Полонської громади, депутати зверталися до офісу Генерального прокурора з проханням взяти розслідування під свій контроль, увага громадськості була прикута до розвитку судового процесу над міським головою. Так, допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що є колишнім працівником Полонської міської ради, був заступником міського голови, у 2015 році вийшов на пенсію. З цього часу він судиться з міською радою щодо пенсійного забезпечення, оскільки [PERSON] не видає необхідні довідки. Рішення судів не виконуються. На його думку, [PERSON] не може обіймати цю посаду, оскільки залишив людину в небезпеці, ігнорує законодавство України та судові рішення. Свідок [PERSON] пояснила, що працює головним спеціалістом відділу організаційно-кадрової роботи виконкому Полонської міської ради, є депутатом, секретарем бюджетної комісії, [PERSON] є її безпосереднім керівником. Вона тричі зверталася до прокурора щодо перевищення повноважень та зловживання владою [PERSON] . Ведеться досудове розслідування. Також підтвердила, що мер не виконує судові рішення. Підтримує відкритий лист відповідачів, оскільки має таку ж думку. Свідок [PERSON] пояснила, що є депутатом Полонської міської ради, головою громадської організації «Сила жінок Полонщини». Підтримує відкритий лист відповідачів. Щодо висловлювання «плює на рішення судів», то тут мається на увазі, що мер не виконує судові рішення. Є судові рішення про визнання протиправною бездіяльності міського голови та про скасування рішень міської ради. Щодо висловлювання «корупціонер», то це таке сприйняття, коли тендери виграє син [PERSON] або інші близькі особи. Ініціативна група депутатів неодноразово зверталася до правоохоронних та державних органів щодо дій та рішень мера, які мають ознаки корупційних правопорушень. 4.Норми права, які застосував суд. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України). У ст.\~201\~ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст.\~297\~ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, які викладені у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідні роз`яснення\~містяться і\~в пункті\~16 постановиПленуму Верховного Суду України\~від 27\~лютого 2009\~року № 1 «Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності та честі фізичної особи, а також\~ділової репутації\~фізичної та юридичної особи». Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» і не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. А тому абз. 6 п. 15, п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» застосовуватися не може. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації, 2) недостовірність цієї інформації. Вказані висновки містяться в постановах КЦС ВС: від 25.05.2018 у справі № 188/1367/15; від 04.07.2018 у справі № 761/7795/17; від 09.09.2020 у справі 688/1505/18. Вирішуючи питання\~про визнання\~поширеної інформації\~недостовірною,\~суди повинні\~визначити характер\~такої інформації\~та з`ясувати,\~чи є\~вона фактичним\~твердженням,\~чи оціночним\~судженням,\~встановити факт\~поширення недостовірної\~інформації та\~факт того,\~що поширена\~інформація стосується\~саме особи\~позивача і\~що поширена\~інформація порушує\~особисті немайнові\~права особи\~позивача або\~перешкоджає повно\~і своєчасно\~здійснювати своє\~особисте немайнове\~право,\~при цьому\~саме позивач\~повинен довести\~факт поширення\~інформації відповідачем та недостовірність цієї інформації. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 5.Оцінка суду. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція). Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Згідно зі статтями 3, 4, 6 Декларації політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з частиною першою статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. За усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Karpyuk and Others v. Ukraine» («Карпюк та інші проти України») від 06 жовтня 2015 року, заяви № 30582/04, 32152/04). Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ від 08 липня 1986 року, від 24 лютого 1997 року, від 05 квітня 2009 року, від 26 квітня 1995 року (справи: «Lingens v. Austria» («Лінгенс про Австрії»), заява № 9815/82; «De Haes and Gijsels v. Belgium» («Де Хаес і Гійсельс проти Бельгії»), заява № 19983/92; «Goodwin v. United Kingdom» («Гудвін проти Великобританії»), заява №17488/90; «Prager and Oberschlick v. Austria» («Праґер та Обершлік проти Австрії»), заява № 15974/90) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Lingens v. Austria» («Лінгенс про Австрії»), заява № 9815/82, пункт 46). У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати». Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц (провадження № 61-41071св18) та інших. Суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів та права особи на повагу до його гідності і честі, на недоторканність ділової репутації та на приватність. ЄСПЛ, розглядаючи дифамаційні справи по суті, перевіряє дотримання балансу між правом, передбаченим статтею 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя), та правом, передбаченим статтею 10 (свобода вираження поглядів) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У таких справах необхідно враховувати дві ключові обставини: 1) ступінь суспільного інтересу до поширеної інформації і 2) ступінь публічності особи, щодо якої поширена інформація. Значний суспільний інтерес має місце тоді, коли інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації (рішення ЄСПЛ Sunday Times v. the United Kingdom, № 6538/74, § 66, 26 квітня 1979 року), особливо, якщо це стосується добробуту населення (рішення ЄСПЛ Barthold v. Germany, № 8734/79, § 58, 25 березня 1985 року). У справі, що розглядається суд встановив, що позивач [PERSON] є публічною особою, тому межа допустимої критики з приводу того, як він виконує свої повноваження, є значно ширшою. Поширена інформація стосувалася [PERSON] саме щодо його діяльності як публічної особи, відомої у суспільстві на місцевому рівні, Полонського міського голови - головної посадової особи територіальної громади міста Полонне Хмельницької області з представницьким мандатом. Таким чином, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо [PERSON] є значно ширшими, оскільки на час подання оскажуваного відкритого листа він безпосередньо відігравав важливу роль у діяльності держави, місцевого самоврядування, а його дії становили суспільний інтерес. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Водночас підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення. Це можливо зробити лише проаналізувавши весь контекст поширеної інформації, а не «вирвані» з нього фрази чи поняття. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним. У справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 757/10886/20-ц (провадження № 61-13490св21). З огляду на обставини справи і загальний тон зауважень, критичних висловлювань відповідачів, викладених у відкритому листі, характер використання мовних засобів, порушення питань відповідачами, що становлять суспільний інтерес, особисте ставлення відповідачів до позивача, їх власні переконання, припущення, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, результат суб`єктивної\~оцінки, весь контекст поширеної інформації, суд дійшов висновку, що інформація, поширена відповідачами у відкритому листі, який зареєстрований в канцелярії міської ради, є оціночними судженнями відповідачів, а тому не підлягає спростуванню. Якщо твердження є оціночним судженням, має існувати достатня фактична підстава для його підтвердження, інакше воно може бути визнано надмірним. Однак у цій справі оціночне судження відповідачів не є надмірним, оскільки було поширене у зв`язку з проведенням досудового розслідування та фактично містить оцінку діяльності позивача, воно мало під собою фактичні підстави притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення нетяжкого злочину та закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. Інформація щодо наїзду на людину та залишення її в небезпеці здобута із загальнодоступних джерел інформації, публікацій в Інтернеті, а також публічних коментарів речників правоохоронних органів, зокрема на ресурсі YOU TUBE (посилання на відеозапис [INFO] ). Таке поширення та оцінка отриманої інформації з відомостей в межах кримінального провадження є судженнями відповідачів, які ґрунтуються на їх особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації, а не твердженнями про факти, а тому не підлягає спростуванню. Оспорювана інформація є суб`єктивною думкою авторів, висловленою в образливій для позивача формі, та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані (в чому полягають корупційні дії позивача, чим доводиться корупція останнього тощо). Хоча поширена відповідачами спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Застосування у спірному листі слів «злодій, вбивця» не можна розцінювати як звинувачення позивача у кримінальному правопорушенні, оскільки таке слово може носити склад провокативного забарвлення і може мати різні поняття щодо діяльності особи. Публічна особа свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Поширена відповідачами інформація про позивача є неприємною для нього, однак вона не виходить за рамки суспільної моралі. Висловлено інформацію в формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації. Поширена інформація є оціночним судженням, яке було висловлено щодо посадової особи органу місцевого самоврядування, і межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Ступінь участі позивача у публічній дискусії зумовлюють ступінь його толерантності, яку він повинен виявляти стосовно критики. Оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовної вимоги про спростування недостовірної інформації, у задоволенні якої позивачу відмовлено, відтак позивачу належить відмовити й у цій частині.

Outcome: dismissed