Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява\~\~ [PERSON] , яка подана адвокатом Ткаченком Василем Володимировичем до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» в якій просить суд: - стягнути з Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2021 року по 24.03.2024 року (включно); - стягнути з Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія на користь Позивача грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за час вимушеного прогулу з 01.10.2021 року по 24.03.2024 року (включно); - стягнути з Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія на користь Позивача щорічну матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки; - стягнути з Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія на користь Позивача матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022, 2023, 2024 роки. Позовну заяву обґрунтовано тим, що 05.04.2019 року позивач був призначений на посаду старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки Військово-Морських Сил науково-дослідного центру Збройних Сил України Державний океанаріум Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія та було укладено Контракт терміном на 5 (п`ять) років. Наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного Університету Одеська морська академія від 30.09.2021 року №189, позивача було звільнено з роботи, відповідно до ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (зміни в організації виробництва і праці). Проте, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2024 року, по справі №522/21015/21 скасовано пункт 5 вказаного наказу та поновлено позивача на посаді. Відповідачем зазначене судове рішення виконане із затримкою. Наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного Університету Одеська морська академія від 25.03.2024 року №91 (по стройовій частині) позивача поновлено на посаді. Вважаючи, що позивачу відповідачем має бути виплачено середній заробітку за час вимушеного прогулу, а також пов`язаний із затримкою виконання рішення суду про поновлення Позивача на посаді), грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за весь час вимушеного прогулу та матеріальну допомогу [PERSON] звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів з дня вручення зазначеної ухвали для усунення недоліків. Недоліки, зазначені в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року позивачем усунуто. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (т. 1 а.с. 39-40). 21.05.2024 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначив, що відповідач повністю заперечує проти позову, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказав, що на виконання постанови Касаційного цивільного суду від 14.02.2024 по справі № 522/21015/21-Е наказом начальника Інституту від 25.03.2024 № 91 позивача поновлено на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія». Проте, суд касаційної інстанції не прийняв рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є його повноваженнями відповідно до статті 235 КЗпП, а тому законодавчі підстави для виплати позивачу середнього заробітку Інститутом в добровільному порядку були відсутні. Також, у зв`язку з тим, що судом не було прийнято рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу то законні підстави для виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки за період з 01.10.2021 по 04.04.2024 були відсутні. Водночас зазначив, що виплата матеріальної допомоги працівникам Збройних Сил України, яким був позивач, не є обов`язком начальника Інституту, а є його правом (т. 1 а.с. 46-53). 22.07.2024 на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких надав свій розрахунок середньої заробітної плати, розрахунок суми виплати компенсації за невикористані відпустки за час вимушеного прогулу з 01.10.2021 по 25.03.2024, а також розрахунок суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за час вимушеного прогулу з 01.10.2021 по 25.03.2024. 05.08.2024 на адресу суду від представника позивача надійшли аналогічні додаткові пояснення у справі. 05.08.2024 на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких відповідач вказав, що розрахунок суми вимушеного прогулу здійснений позивачем є невірним, а виплата матеріальної допомоги працівникам ЗСУ, яким був позивач, не є обов`язком начальника Інституту, та є його правом. 10 вересня 2024 року представником позивача подано до суду заяву, в якій просив долучити до матеріалів справи розрахунки норм тривалості робочого часу за 2021, 2022, 2023, 2024 року та врахувати їх у підрахунку часу вимушеного прогулу. Також просив провести подальший розгляд справи без участі, в письмовому провадженні. Представник позивача\~адвокат Ткаченко В.В. у судових засіданнях 30.05.2024 та 01.08.2024 позов підтримав та просив його задовольнити. У подальшому у судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив провести подальший розгляд справи без участі позивача в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримав. Від позивача [PERSON] до суду також надійшла заява, в якій просив провести подальший розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Представник відповідача Пугач В.В. у судовому засіданні 30.05.2024 позов не визнав та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У подальшому у судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином, у додаткових письмових поясненнях від 04.09.2024 просив суд розглядати справу без участі представника Інституту. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Відповідно до\~ст. 268 ЦПК України\~датою складання повного тексту рішення є\~09 грудня 2024 року. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до змісту статей\~11,\~15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у\~статті 16 ЦК України. Особа, право якої порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним\~статтею 16 ЦК України. Судом установлено, що згідно контракту від 05.04.2019 року [PERSON] був призначений на посаду старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія". Контракт укладено строком на п`ять років (п. 6.5 Контракту). Підставою для розірвання контракту зазначено умови, передбачені ст.ст.\~40,41 КЗпП України\~(п.п. 6.2.3 Контракту). Згідно пункту 5 наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" (по стройовій частині) від 30.09.2021 року № 189, працівника Збройних Сил України, [PERSON] , старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» було звільнено з роботи відповідно до частини першої\~статті 40 КЗпП України\~(зміни в організації виробництва і праці). Не погоджуючись з вказаним звільненням, позивач звернувся до суду з позовом. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року позов [PERSON] залишено без задоволення (справа № 522/21015/21). Постановою Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року залишено без змін. Однак, 14 лютого 2024 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року скасоване та постановлено нове рішення. Позов\~\~ [PERSON] до Національного університету «Одеська морська академія», начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволено частково. Скасовано пункт 5 наказу начальника Інституту Військо-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині)\~від 30 вересня 2021 року № 189 щодо звільнення [PERSON] з посади\~старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці). Поновлено [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія». Так, згідно з пунктом 6 наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного Університету Одеська морська академія від 25.03.2024 року №91 (по стройовій частині) [PERSON] поновлено на посаді, встановлено 18 тарифний розряд у розмірі 10 256,00 грн. та надбавку за вислугу років за науковий стаж у розмірі 10%. В подальшому позивача на підставі його заяви було звільнено з роботи з 05.04.2024 наказом начальника Інституту від 29.03.2024 № 95 відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП (у зв`язку із закінченням строку трудового договору). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст.5 ЦПК України). Згідно зі статті 55\~Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою статті 43\~Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статті 5-1\~КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4\~КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з частиною другою статті 235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час. З конструкції цієї норми слідує, що питання поновлення працівника на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідних вимог, вирішується судами за наслідками вирішення питання про задоволення основних вимог - про визнання звільнення незаконним. При цьому, відповідно до висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі. Відповідно до підпункту «л» пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 08\~лютого 1995\~року №\~100 (далі Порядок), цей Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. За змістом абзацу третього пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22) та від01 березня 2023 року у справі №130/3550/21 зазначено, що: «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1\~пункту 168.1\~статті 168\~ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167\~цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц. Роботодавець не провів оплату праці позивачу за період вимушеного прогулу. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 01.10.2021 (наступний день після звільнення) по 24.03.2024 (до дати поновлення на роботі). \~\~\~ \~ \~ \~ \~Як слідує з довідки про доходи Інституту ВМС НУ «ОМА», за останні два місяці роботи позивача (липень та серпень 2021 року) його заробітна плата склала 9999,50 грн, а саме: липень 0.00 грн. серпень 9999, 50 грн. Отже, враховуючи Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, середньоденна заробітна плата позивача складала 714,25 грн. (9999, 50 грн :14 (відпрацьовані робочі дні)), що також підтверджується та не оспорюється сторонами. Відповідно до ч. 6 ст.\~6\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1\~Кодексу законів\~про працю\~України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки". Таким чином, на час дії воєнного стану призупинено дію ст. 71, 73 КЗпП України, що встановлюють офіційні святкові дні та дні, у які робота не проводиться, що в свою чергу, свідчить про відсутність святкових та неробочих днів під час воєнного стану. З урахуванням розрахунків норми тривалості робочого часу на 2021 2024 рр., судом установлено, що термін вимушеного прогулу позивача складає 637 днів, а саме: з 01.10.2021 по 31.12.2021 64 робочі дні, з 01.01.2022 по 31.12.2022 256 робочі дні, з 01.01.2023 по 31.12.2023 257 робочі дні, з 01.01.2024 по 24.03.2024 60 робочих днів. З огляду на вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] з 01.10.2021 по 24.03.2024 включно становить 454 977,25 грн. (714,25 грн. * 637 робочих днів). Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню у розмірі 454977,25 грн. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). При цьому, згідно п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Аналогічну норму містить п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки». Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Як було зазначено вище, постанову Верховного Суду від 14.02.2024, якою позивача поновлено на роботі, було виконано лише 25.03.2024. Отже, період з 01.10.2021 по 24.03.2024 є часом вимушеного прогулу в результаті незаконного звільнення і за позивачем зберігалося місце роботи та середній заробіток. В подальшому [PERSON] було звільнено 05.04.2024, що підтверджується копією наказу начальника Інституту від 29.03.2024 № 95. При цьому вказаним наказом передбачено виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку лише за 1 (один) календарний день за робочий період з 25 березня 2024 року по 05 квітня 2024 року. Статтею 116\~КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як слідує з довідки-розрахунку, кількість невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпусток працівника ЗСУ [PERSON] за період з 01.10.2021 по 24.03.2024 складає 91 календарний день. З огляду на викладене, оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 714,25 грн., суд дійшов висновку, що сума грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток становить 64 996,75 грн. (91 (кількість днів невикористаної відпустки) х 714,25 грн), що свідчить про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально побутових питань за 2022-2024 роки суд враховує, що згідно з пунктом 4.8 Колективного договору Інституту виплата працівникам ЗС України матеріальної допомоги, здійснюється відповідно до Умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України від 24.01.2006 № 28. При цьому, згідно з п. 4 пп. 4.2 вказаних Умов оплати праці від 24.01.2006 № 28 командири військових частин у межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, мають право надавати працівникам матеріальну допомогу, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік. З наведеного слідує, що виплата матеріальної допомоги працівникам Збройних Сил України, яким був позивач, є правом начальника Інституту. Суд зазначає, що вказані виплати не є обов`язковими, а можуть бути надані працівникові за низки обставин, зокрема, з ініціативи роботодавця та за умов наявності на те фінансового забезпечення. За наведених обставин, суд не погоджується з доводами позивача в цій частині щодо порушення відповідачем його трудових прав з огляду на ненадання цих видів виплат, а тому не вбачає підстав для їх задоволення. Згідно з вимогами ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7\~ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про стягнення виплат підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial