Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач у встановлений законом строк не змогла звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з наявністю об`єктивних підстав, а тому звернулась до суду з метою відновлення її прав. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - визначити додатковий строк для подачі [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової карти платника податків: [NUMBER] , до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка проживала та була зареєстрований по адресі: [ADDRESS] , та померла [INFO] , терміном в один місяць з часу набрання рішенням суду законної сили.. Ухвалою суду від 17.10.2024 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. 20.11.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 03.12.2024 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому представник просив суд розглянути справу відповідно до зібраних доказів та прийняти рішення по справі. Представник позивача в судове засідання з`явився подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що Печерським районим судом міста Києва від 14.05.2024 по цивільній справі 757/45002/23-ц винесено рішення про відмову у задоволенні позовної заяви [PERSON] щодо визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , [INFO] . Підставою для відмови у даному рішенні є те, що належним відповідачем у вказаній справі має бути Київська міська рада. Таким чином, позивач повторно звернулась до суду з позовною заявою до Київської міської ради. Так, з матеріалів справи вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , актовий запис № 1249 від 24.01.2001, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно зі свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , встановлено, що [PERSON] є рідною матір`ю позивача. Відповідно до договору міни від 05.05.1994, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності. 14.12.2020 [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від імені позивача, подала заяву про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 19). 21.02.2020 була заведена спадкова справа № 126/2020 щодо майна її матері [PERSON] . Так, вбачається, що 14.12.2020 року державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицька Світлана Анатоліївна винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З даної постанови вбачається, що підставою для відмови позивачу у вчиненні нотаріальної дії є те, що [PERSON] постійно не проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та пропустила строк встановлений для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . З обґрунтувань позовної заяви вбачається, що позивач не змогла звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з тим, що померла мати позивача [PERSON] , відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Печерської РДА № 105/26-20-1128 від 28.02.2020, деякий час була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а саме з 03.01.1995 по 10.10.1995. Позивач дізналась про дані обставини тільки у 2020 році, а саме те, що було змінене місце реєстрації її матері, хоча була впевнена, що померла [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . На цій підставі, позивач вважала, що фактичне зареєстроване місце проживання її померлої матері збігається з її особистою адресою, та будь-яких дій у нотаріальній конторі позивачу здійснювати не потрібно щодо успадкування майна. Однак, відповідно до отриманих відомостей щодо реєстрації місця проживання фізичних осіб Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, встановлено, що мати позивача проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 17.10.1995, та, у зв`язку зі смертю була знята з реєстрації місця проживання 06.02.2001. Окрім цього, позивач вказує, що остання має суттєві вади здоров`я, що підтверджуються довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 769079, якою встановлено що [PERSON] являється інвалідом другої групи довічно. До закінчення шестимісячного терміну, через захворювання опорно-рухового апарату позивача хвороба загострилася, відповідно до цього остання проходила лікування. Позивач не могла ходити через постійні болі та тривалий час пересувалась на милицях і приймала знеболюючі препарати. Зазначена обставина також в певній мірі вплинула на неможливість звернення позивача у визначені терміни з заявою до нотаріуса про вступ у спадщину. Також [PERSON] вказує, що її померла мати значний час проживала у свого співмешканця за межами міста Києва. Хвороба позивача стала причиною погіршенням сімейних стосунків, [PERSON] не виходила на зв`язок з позивачем, що унеможливлювало встановлення її фактичного місця проживання. Через певний проміжок часу, від сусідів, які на той час проживали за адресою [ADDRESS] , позивача було проінформовано про повернення [PERSON] до свого зареєстрованого місця проживання. З врахуванням зазначеного, позивач звернулась до суду та просить суд визначити додатковий строк для подачі [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової карти платника податків: [NUMBER] , до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка проживала та була зареєстрований по адресі: [ADDRESS] , та померла [INFO] , терміном в один місяць з часу набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 Кодексу). У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (стаття 1263 ЦК України). У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 Кодексу). Відповідно до статті 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За частиною четвертою статті 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Так, позивач, звертаюсь до суду, вказує, що причиною пропуску строку є те, що остання не проживала з матір`ю і не знала про зміну її місця реєстрації, а тому вважала, що остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та не подавала жодних документів до нотаріусів, оскільки думала, що відкривати спадщину не потрібно. Також, на причину пропуску позивач послалась на довготривале лікування. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема такі: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20), від 26 жовтня 2022 року в справі № 522/17925/16 (провадження № 61-1122св22) З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Таким чином, судом встановлено, що зазначені позивачем обставини (причини) пропуску нею шестимісячного строку після смерті матері для подання заяви про прийняття спадщини, зокрема необізнаність про місце реєстрації матері, не є такими, що пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для неможливості подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Також, суд вважає, що доводи позивача про тривале захворювання не є підставою для поновлення строку, оскільки матір позивача померла [INFO] , тобто майже 23 роки назад, що, на думку суду, свідчить про те, що у позивача було достатньо часу для подання заяви про прийняття спадщини, отримання необхідної інформації та подачі заяви про відкриття спадкової справи, зокрема і через свого представника. Окрім цього, вбачається, що державний нотаріус відмовила позивачу у вчиненні нотаріальних дій ще у 2020 році, а позивач звернулась до суду вперше лише у 2023 році. Суд, з урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки він є необґрунтованим. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed