Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

31 жовтня 2023 року позивач засобами поштового зв`язку звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Якуба Юрій Антонович, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування нікчемним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що він перебував у шлюбі з [PERSON] з 15 березня 1986 року. Однак рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 199/5169/20 від 20 листопада 2020 року шлюб було розірвано. За період\~сімейного життя,\~яке тривало\~протягом 34\~років за спільні кошти було збудовано двоповерховий будинок, гараж (що на технічному паспорті інвентаризаційна справа № 0710/21 від 07.10.2021 року, помилкова зазначений, як «Сарай» буквою «Б»), санвузол зимового типу (що на технічному паспорті інвентаризаційна справа № 0710/21 від 07.10.2021 року, помилково зазначений, як « [PERSON] тимчасовий» буквою «Д»), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказані забудови являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його, [PERSON] , власністю та власністю колишньої дружини - [PERSON] , оскільки були побудовані за спільні кошти під час шлюбу. Проте, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Юрієм Антоновичем 17.07.2020 року було посвідчено договір дарування, згоди на укладення даного договору позивач не давав. Про укладення даної угоди йому стало відомо вже після розірвання шлюбу. Просив суд: здійснити поділ нерухомого майна, а саме будинку, гаражу (що на технічному паспорті інвентаризаційна справа № 0710/21 від 07.10.2021 року, помилково зазначений, як « [PERSON] » буквою «Б»), санвузлу зимового типу (що на технічному паспорті інвентаризаційна справа № 0710/21 від 07.10.2021 року, помилково зазначений, як «Сарай» буквою «Д»), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати договір дарування № 948 від 17.07.2020 року, виданий приватним нотаріусом Якубою Юрієм Антоновичем нікчемним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 жовтня 2023 року, головуючим суддею у розгляду вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П. В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 02 листопада 2023 року судом був направлений запит до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів [PERSON] , [PERSON] , відповідь з якого надійшла на адресу суду 08 грудня 2023 року. Ухвалою судді від 11 грудня 2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. 28.02.2024\~року від\~представника відповідача\~ [PERSON] \~ адвоката\~Гелетій М.Т.,\~документ сформований\~в системі\~«Електронний суд»,\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву в\~якій вказав\~на те,\~що відповідач\~позовні вимоги\~не визнає. Вказав на безпідставність вказаних у позові тверджень, а також ознаки зловживання процесуальними правами з боку позивача у справі, які проявляються у поданні однакових позовів, позовів про предмет спору, який вже був вирішений судом тощо. Зазначив,\~що договір дарування,\~який оспорює\~позивач був\~укладений 17.07.2020\~року,\~про що\~позивачу достеменно\~відомо,\~що найменш з серпня 2020 року, коли ним була подана позовна заява до [PERSON] про визнання домоволодіння їх спільною сумісною власністю (справа №202/4942/20). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2023 року по справі №202/4942/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання домоволодіння їх спільною сумісною власністю, у задоволенні позовних вимог - відмовлено в повному обсязі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.07.2023 року, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, та рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2023 року по справі №202/4942/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання домоволодіння їх спільною сумісною власністю - залишено без змін. Отже, позивачу [PERSON] відмовлено у визнанні його будь-яких майнових прав на майно зазначене в позові. Окремо зазначив, що вказані договори були подані до суду третьою особою - [PERSON] й весь період розгляду справи №202/4942/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання домоволодіння їх спільною сумісною власністю в суді першої інстанції позивач мав змогу оскаржити їх. Зауважив,\~що подавши\~позов у\~цій справі\~лише 31.10.2023\~року,\~ [PERSON] \~і при\~цьому подавши\~за пів\~року до\~цього аналогічний\~позов про\~визнання договорів\~дарування житлового\~будинку та\~земельної ділянки\~недійсними (справа\~№ 202/2378/23)\~умисно допускає\~зловживання процесуальними\~правами,\~будучи обізнаним\~про те,\~що загальний\~строк на\~оскарження договору\~дарування становить\~1\~рік. Вимоги позивача є безпідставними та направлені на бажання заволодіти чужим майном особою, яка не має на те жодних законних та правових підстав. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. 16.06.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що ознайомившись зі змістом відзиву на позовну заяву, в якій відповідач зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, варто врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. Вказав, що він завжди себе забезпечував та не мав потреби проживати у будинку,1/2 частини якого має належати йому на праві власності, але військовий стан вплинув на його фінансове становище та позбавив стабільного заробітку. Позивач ніколи не задавав відповідачу жодних питань щодо проживання у спірному будинку, але наразі може виникнути гостра необхідність в житлі. В 2023 році дізнався, що відповідачка планує продаж будинку, що є порушенням його майнового права. Категорично не погоджується щодо навмисного приховування ним інформації щодо розгляду Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська справи № 202/4942/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки предмет позову та підстави відмінні від зазначеної відповідачем справи. Вказав, що вимоги, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, є безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству. 15.07.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Гелетій М.Т., документ сформований в системі «Електронний суд», надійшли додаткові пояснення у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2024 року задоволено клопотання позивача та витребувано докази по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з наведених в позові та відповіді на відзив підстав та просили суд позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Якуба Ю.А. в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини нявки суд не повідомив. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню. В судовому\~засіданні встановлено,\~що [PERSON] до [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 1986 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2020 року (справа №199/5169/20) шлюб між сторонами був розірваний. Також судом установлено, що на підставі договору дарування від 04 червня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої ДДНК, за реєстром №2-1925, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №479 за реєстровим №37 [PERSON] належав жилий будинок А-І, житловою площею 24,6 кв.м., сарай Б, погріб В, убиральня Г, інші споруди І, І, огородження № 2-5, що розташовані на земельній ділянці розміром 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 17 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. в реєстрі за № 945, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар нерухоме майно: жилий будинок літ. А-І житловою площею 24,6 кв.м., загальною площею 43,7 кв.м., сарай літ. Б, погріб літ. В, вбиральню літ. Г, споруди № 1 огорожу № 2-5, на земельній ділянці площею 0,0809 га, кадастровий номер 1210100000:04:077:0021, за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2023 року по цивільній справі № 202/4920/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 року по цивільній справі № 202/4942/20, провадження № 22-ц/803/4211/23, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2023 року залишено без змін. Звернувшись до суду з даним позовом д осуду позивач просить здійснити поділ нерухомого майна та визнати договір дарування нікчемним. Згідно з ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до положень ст. ст. 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. В постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.\~215\~ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Щодо позовної вимоги про визнання нікчемним договору дарування, то суд виходить з наступного. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина перша статті 65 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 1 ст.\~717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Заявляючи вимоги\~про визнання\~нікчемним укладеного\~між [PERSON] \~ та\~ [PERSON] договору\~дарування від\~17.07.2020\~посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Якубою Ю.А. за реєстровим номером №948, позивач [PERSON] посилався на те, що вказаний договір є нікчемним відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, оскільки він не надавав згоди на його дарування. Згідно з ч. 1 ст.\~220\~ЦК України разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц виснувала, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 688/4803/18 (провадження № 61-19086св19) зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 645/995/17 (провадження № 61-905св20), з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказано, що: «пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність». Відповідно до частини другої статті 369\~ЦК України та частини другої статті 65\~СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369\~ЦК України та частини другої\~статті 65 СК України\~з урахуванням пункту 6\~статті 3 ЦК України\~спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. В судовому\~засіданні безспірно\~встановлено,\~що договір\~дарування житлового\~будинку між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] від\~17.07.2020\~посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Якубою Ю.А. за реєстровим номером №948 не посвідчувався, а був нотаріально посвічений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Якубою Ю.А. договір дарування будинку між [PERSON] та\~ [PERSON] від\~17.07.2020 за реєстровим\~номером №945.\~ Крім того, згідно договору дарування [PERSON] подарувала [PERSON] нерухоме майно, що належало їй на праві особистої власності відповідно до договору дарування від 04.06.1988 року. Щодо заявлених позовних вимог позивача про поділ нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, то суд виходить з наступного. В судовому\~засіданні встановлено,\~що дійсно,\~за адресою:\~будинок [ADDRESS] зведено\~незавершений будівництвом\~житловий будинок,\~а також\~інші господарські\~споруди,\~та як\~вбачається із\~Технічного паспорту\~на будинок\~садибного типу\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами будинок\~ [ADDRESS] ,\~виготовлений 07\~жовтня 2021\~року Приватним\~підприємством «ПРОМ\~БТІ» на\~замовлення [PERSON] , на території домоволодіння, яке було отримано відповідачем [PERSON] у власність на підставі договору дарування в 1988 році, зведено незавершений будівництвом двоповерховий будинок загальною площею 116,0 кв.м., житловою 65,1 кв.м., реконструкція 2021 року. У своєму позові позивач наполягає на здійсненні поділу нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , саме як об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, однак судом не встановлено підстав вважати, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачем в\~судовому засіданні\~було заявлено\~клопотання про\~призначення судової\~оціночної експертизи,\~в призначені\~якої ухвалою\~Індустріального районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~23\~жовтня 2024\~року відмовлено,\~оскільки позивачем\~предмет та\~підстави позову\~не уточнювалисята позивачем обрано неналежний спосіб захисту. У даному випадку позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом та обрати інший спосіб захисту, що відповідає змісту порушеного права. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та враховуючи надані докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed