Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Адвокат Чекмарьова Л.Ю., яка діє від імені та в інтересах позивачки [PERSON] , звернулася до суду через підсистему «Електронний суд» із позовною заявою, в подальшому зменшивши позовні вимоги, та просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 28.04.2021 року між сторонами був зареєстрований шлюб, в якому у них [INFO] народився син [PERSON] . Подружнє життя сторін не склалось і рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2024 року шлюб між ними було розірвано. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.05.2024 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16.02.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме [INFO] . Незважаючи на те, що шлюб між сторонами у встановленому законом порядку розірвано 18.04.2024 року, проте фактично шлюбні відносини були припинені ще з 2021 року. Після припинення шлюбних відносин сторони не спілкуються та сімейні стосунки не підтримують. Позивачка разом з дитиною постійно проживає у квартирі своєї матері за адресою: [ADDRESS] . З народження по теперішній час дитина [PERSON] проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Місце проживання відповідача позивачці невідоме. Відповідач з дитиною зв`язок не підтримує, її вихованням не займається. Вихованням сина займається тільки позивачка та її мати. Позивачка належним чином виконує свої батьківські обов`язки, утримує дитину, піклується про її фізичний та духовний розвиток. Позивачка є фізично здоровою, під наглядом лікаря-психіатра не перебуває, на обліку у лікаря-нарколога не значиться, працює на посаді прибиральниці, за місцем роботи характеризується позитивно. Посилаючись на те, що з моменту народження дитини відповідач не виконує свого батьківського обов`язку по утриманню та вихованню власної дитини, не цікавиться її життям та не надає фінансової допомоги на її розвиток та виховання, не спілкується з нею, а тому представник позивачки просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] . Позивачка до підготовчого судового засідання не з`явилась, а від її представника Чекмарьової Л.Ю. через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла заява, в якій вона просить справу розглянути у її відсутність та відсутність позивачки, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач до підготовчого судового засідання не з`явився, але надіслав до суду заяву про визнання позову, в якій надав згоду на проживання дитини [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] , просив справу розглянути без його участі. Представник третьої особи - Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, до підготовчого судового засідання не з`явився, але направив до суду лист, в якому просив провести судове засідання за його відсутності, у вирішенні всіх питань (заяв, клопотань, інші) учасників процесу покладається на розсуд суду. Представник третьої особи - Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради до підготовчого судового засідання не з`явився, але направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, а ч. 4 ст. 206 вказаного Кодексу встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приймаючи до уваги заяви сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В підготовчому судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2021 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 18). Подружнє життя сторін не склалося і рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2024 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 7). Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 18 зворот). Дитина проживає разом з матір`ю та бабусею за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ПП «Будинок-Сервіс» № 13 від 15.02.2024 року (а.с. 16). Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.05.2024 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16.02.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме [INFO] (а.с. 8-11). В підготовчому судовому засіданні встановлено, що позивачка самостійно займається вихованням та утриманням дитини, піклується про її фізичний та духовний розвиток, створила задовільні та належні умови для її проживання. В свою чергу, відповідач самоусунувся від виховання дитини, за місцем реєстрації не мешкає, адресу свого фактичного місця проживання приховує, з комісією Служби у справах дітей зустрічатись та розмовляти відмовився, будь-яких заперечень щодо місця проживання дитини разом із матір`ю не висловлював, а навпаки в заяві про визнання позову надав згоду на визначення місця проживання та реєстрацію дитини [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] . Відповідно до відповіді, наданої КНП «Дитяча міська поліклініка № 6» ОМР на адвокатській запит, дитина [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку у вказаному лікувальному закладі, декларація на медичне обслуговування дитина підписана. Дитина здорова, на диспансерному обліку не перебуває (а.с. 16 зворот). Позивачка є фізично здоровою, що підтверджується випискою із медичної карки амбулаторного (стаціонарного) хворого за формою № 027/о щодо пацієнтки [PERSON] , наданою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» ОМР на адвокатський запит (а.с. 15), під наглядом лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується відповіддю, наданою КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР на адвокатський запит (а.с. 14), на обліку у лікаря-нарколога не значиться, що підтверджується відповіддю, наданою КНП «Одеський обласний медичний центр» ООР на адвокатський запит (а.с. 14 зворот). Згідно з довідкою ПП «Будинок-сервіс» № 30 від 30.05.2024 року та характеристикою (а.с. 19, 19 зворот) позивачка працює в ПП «Будинок-сервіс» на посаді прибиральниці, за місцем роботи характеризується позитивно. Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - гр. [PERSON] , [INFO] . Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно з якою кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а частиною першою статті 161 вказаного кодексу встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв?язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 15.01.2020 року у справі № 148/1555/17, провадження № 61-7147св19. Вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд враховує те, що позивачка має постійне місце проживання, де створені всі належні умови для проживання малолітньої дитини, її ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, те, що вона матеріально утримує сина, забезпечила йому належне медичне обслуговування, займається його розвитком та вихованням, дитина проживає з матір`ю у звичних для неї умовах, приймаючи до уваги відсутність заперечень з боку батька, який проживає окремо, проти того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, відтак суд повністю погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] та вважає, що в даному випадку проживання малолітньої дитини з матір`ю відповідає інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку, як психологічному, так і фізичному. Виходячи з фактичних обставин даної справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з нею. Суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні сина, може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування, а у разі наявності спору - за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням.

Outcome: approved