Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

22.04.2024 [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на свою користь 50000 доларів США 00 центів та 12112 грн. судового збору. Ухвалою суду від 24.04.2024 відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 травня 2024 року застосовані заходи забезпечення позову. 15.06.2024 позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Романченко О.М., звернувся до суду з заявою про зміну предмета позову, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики від 01.02.2021, оформленого у вигляді розписки, у розмірі 50000 доларів США, а також збитки за договором позики від 01.02.2021, оформленого у вигляді розписки, у розмірі 2409654,08 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 12112 гривень. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до розписки від 01 лютого 2021 року [PERSON] було передано [PERSON] у строкове, безоплатне(безвідсоткове) користування 50000 доларів США та 1407,5 кг золота 585 проби до вимоги. Враховуючи той факт, що строк (термін) виконання обов`язку з повернення 50000 доларів США та 1407,5 г золота 585 проби був визначений сторонами правовідносин моментом пред`явлення вимоги, 08 грудня 2023 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу в порядку ч.2 ст. 530 ЦК України про повернення йому одержаного відповідно до розписки від 01 лютого 2021 року. В той же день сторонами було досягнуто домовленість про наступний порядок повернення позичених коштів: 20000,00 доларів США у строк до 13.01.2024; 30000 доларів США у строк до 01.04.2024. Крім того, [PERSON] повідомив, що позичене за розпискою від 01.02.2021 золото він повернути не може, оскільки воно у нього відсутнє. Станом на сьогоднішній день ані кошти, ані золото [PERSON] [PERSON] не повернуто. Ухвалою суду від 31 липня 2024 року відмовлено в клопотанні Командитного товариства «Європейська транспортна група» про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмету спору у зазначеній цивільній справі, продовжено підготовче судове засідання для повторного виклику відповідача. Ухвалою суду від 24.09.2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Романченко О.М. підтримав позовні вимоги позивача посилаючись на вищенаведене, та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, на неодноразові виклики в судове засідання не з`явився, причину своєї неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази та матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до розписки від 01 лютого 2021 року [PERSON] було передано [PERSON] у строкове, безоплатне(безвідсоткове) користування 50000 доларів США та 1407,5 г золота 585 проби до вимоги. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Враховуючи той факт, що строк (термін) виконання обов`язку з повернення 50000 доларів США та 1407,5 г золота 585 проби був визначений сторонами правовідносин моментом пред`явлення вимоги, 08 грудня 2023 року [PERSON] відповідно до положень ч.2 ст. 530 ЦК України направив [PERSON] вимогу про повернення йому одержаного відповідно до розписки від 01 лютого 2021 року. Станом на час розгляду справи у суду відсутні докази повернення [PERSON] [PERSON] грошових коштів та золота. Причини невиконання таких зобов`язань правового значення для справи не мають. Відповідно до частин першої, другої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно\~з статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики, який згідно зі ст. 1047 цього ж Кодексу був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України, \~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16 зробила наступний висновок, згідно з яким статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Відповідно до положень частини першої\~статті 184 ЦК\~річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (частина друга\~статті 184 ЦК України). За своїм юридичним змістом укладений між сторонами договір є договором позики, а його предметом є золото, тобто річ визначна родовими ознаками. Майно, яке є предметом позики, переходить у власність позичальника та перестає бути об`єктом власності позикодавця, який має право претендувати на повернення аналогічних за кількістю речей того ж роду і такої ж якості, а не того самого майна, що було передане в позику. Відповідно до статей\~525, 526 ЦК України \~зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Відповідно до\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою\~ статті 623 ЦК України\~боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Відповідно до частини першої\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі\~статтею 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 частини другої\~статті 16 ЦК України\~зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з пунктом 1 частини другої\~статті 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (частина третя\~стаття 612 ЦК України). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною та універсальною саме в силу правил\~статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є підставою для їх відшкодування. Між сторонами у справі було укладено договори позики, відповідно до яких позичальнику було передано гроші та золото, відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконав, передане золото не повернула, оскільки втратив його, чим позивачу було завдано збитки. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55, 124 Конституції України та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення права чи інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Обраний позивачем спосіб захисту - відшкодування збитків у вигляді стягнення вартості втраченого золота, переданого у позику, - є найбільш ефективним способом захисту, оскільки призведе до відновлення порушених прав позивача (позикодавця) навіть за відсутності у відповідача (позичальника) предмета позики (золота) за рахунок належного їй майна. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 № 161/7381/16-ц. Відповідно до розпорядження Національного банку України № 1448-ра від 14.05.2024 вартість 1 г золота 585 проби становить 1712,01 гривень. Враховуючи, що за договором позики від 01.02.2021, оформленим у вигляді розписки, [PERSON] передав [PERSON] 1407,5 г золота 585 проби, яке останній не повернув, суд вважає, що позивачу заподіяні збитки у розмірі 2409654 грн. 08 коп. (1407,5 г х 1712,01 гривень). Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 12112 грн. 00 коп.

Outcome: approved