Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] (далі - позивач) через представника [PERSON] звернулась до Васильківського міськрайонного суду Київської області із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі - відповідач), у якому просила суд встановити факт перебування [PERSON] (за свідоцтвом про одруження [PERSON] ) та [PERSON] (за свідоцтвом про одруження [PERSON] ) у зареєстрованому шлюбі з 01.06.1967 року по день смерті чоловіка - [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.1967 року по день смерті чоловіка - [INFO] . Оскільки станом на день смерті останнього він з позивачем проживав за однією адресою, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину. При цьому, окрім позивача, спадкоємцями першої черги являються доньки померлого - [PERSON] та [PERSON] . На день смерті [PERSON] залишилась недоотримана пенсія, яка не була виплачена у зв`язку зі смертю. У той же час, звернувшись із відповідною заявою про отримання недоотриманої пенсії померлого чоловіка, [PERSON] було у цьому відмовлено з підстав розбіжностей у документах, що підтверджують родині стосунки з померлим. При цьому, органом реєстрації актів цивільного стану не у повній мірі виправлено існуючі розбіжності в частині зазначення прізвища, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2024 року справу передано на розгляд за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області. 16.05.2024 року справу передано до провадження судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2024 року у відкритті провадження відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 23 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Крім того, ухвалою суду від 23 серпня 2024 року витребувано копії спадкової справи після смерті [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 18.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 09.12.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання про виклик та допит свідків. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, дійшов до наступних висновків. Приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як вбачається із копії паспорта громадянина України, [PERSON] , [INFO] , перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , 1939 р.н., з 01.06.1967 року. З наявної копії паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] вбачається, що його прізвище вказано як « [PERSON] ». [INFO] помер [PERSON] . Із довідки №60-13/04.01-12 в.о. старости с. Застугна Бардиса М. вбачається, що [PERSON] з 30.10.1974 року по день смерті [INFO] був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] , [INFO] . Рішенням про відмову у виплаті недоотриманої пенсії за померлого [PERSON] від 15.11.2023 року №1000-0501-8/175084, відмовлено у проведення виплати недоотриманої пенсії, оскільки виявлено факт розбіжності у документах в частині зазначення прізвищ « [PERSON] » - « [PERSON] », « [PERSON] » - « [PERSON] » у паспортах та свідоцтві про одруження. Висновком про внесення змін до актового запису цивільного стану Васильківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за заявою [PERSON] внесено зміни в актовий запис про народження останньої (№7 від 22.08.1951 року) та доповнено по батькові « [PERSON] », місце народження «Україна, Київська обл., Васильківський район, село Рославичі» та внесено зміни до актового запису про шлюб №13 від 01.06.1967 року, змінено ім`я нареченої з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Проте, відмовлено у внесенні змін до прізвища нареченого до та після реєстрації шлюбу « [PERSON] » на « [PERSON] », прізвища нареченої після реєстрації шлюбу « [PERSON] » на « [PERSON] ». Так, предметом спору у даній справі є встановлення факту перебування померлого чоловіка та позивача у зареєстрованому шлюбі. До позовної заяви долучено також різного роду документи на ім`я позивача та померлого [PERSON] , де зазначаються різні прізвища « [PERSON] » або « [PERSON] » та « [PERSON] » або « [PERSON] ». Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів і відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. У відповідності до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку окремого провадження. Згідно вимог ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ст. 293 ЦПК України окреме провадження як вид непозовного цивільного судочинства, де розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно вимог ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження, місце проживання не відповідають записам у паспорті чи свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, тому в таких випадках, відповідно до п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити факт належності громадянину такого документа, який є правовстановлюючим, оскільки згідно норм процесуального права передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виникнення особистих майнових і немайнових прав громадян, їх зміну та припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними доказами, як то: свідоцтвами, довідками та іншими документами, які видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість виправлення допущених помилок тощо), тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що має юридичне значення. Факт належності документів особі встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника. Стаття 1216 ЦК України передбачає те, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно із ч. 1-3 ст.1268 ЦК України,спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року зі змінами, внесеними постановою від 25.05.1998 року № 15 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказано, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності документів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють певні дії. Згідно роз`яснень вказаних у вище вказаній постанові, передбачено, що суд розглядає заяви про встановлення неправильності запису в акті громадянського стану, як у випадках не виправлення органами реєстрації актів громадянського стану помилок, допущених при складанні актового запису, так і при відмові зазначених органів внести в ці записи передбачені законодавством зміни (прізвища, імені, по батькові тощо) і доповнення (наприклад, про національність і громадянство батьків). Із такими заявами до суду можуть звертатись особи, щодо яких складено актовий запис. Ч.3 ст. 49 ЦК України встановлює, що актами цивільного стану, які підлягають державній реєстрації є народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть. Відповідно до частини четвертої цієї статті державна реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Таким законом є Закон України від 02.07.2010 №2398-6 "Про державну реєстрацію актів цивільного стану". Цей Закон визначає правові та організаційні засади державної реєстрації актів цивільного стану, регламентує порядок проведення державної реєстрації актів цивільного стану, закріплюючи підстави, строки, місце державної реєстрації, ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Зокрема, ст.22 Закону регулює підстави та порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з частиною першою статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. У статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку. Тобто, законом чітко передбачено, що факт перебування фізичних осіб у зареєстрованому шлюбі може бути підтверджено виключно актовим записом цивільного стану, зареєстрованим органом державної реєстрації актів цивільного стану. Таким чином, оскільки на цей час у визначеному законодавством порядку зареєстровано актовий запис цивільного стану про шлюб заявника та її чоловіка, то суд не вбачає правових підстав для встановлення факту перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] (за свідоцтвом про одруження [PERSON] ) та [PERSON] (за свідоцтвом про одруження [PERSON] ) у зареєстрованому шлюбі з 01.06.1967 року по день смерті чоловіка - [INFO] , як просить позивач. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану врегульовано, зокрема, Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 № 55/18793 (далі - Правила). Згідно з пунктом 1.1 зазначених Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Відповідно до пункту 1.14. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання щодо померлих проводяться за заявами осіб, які входять до кола спадкоємців за законом або заповітом, згідно з чинним законодавством України. Відповідно до пункту 2.13 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану. Правовий висновок щодо правильного застосування пункту 2.13 Правил викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року (справа № 425/2737/17), у якій зазначено, що суди за правилами цивільного судочинства повинні встановлювати обставини, що підтверджують або спростовують факт народження особи, та залежно від установлених обставин вирішувати питання про неправильність актового запису і зобов`язання відповідача внести зміни до цього запису. У свою чергу, позивач не зверталась до суду у відповідному процесуальному порядку з вимогами про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану про державну реєстрацію шлюбу. Таким чином, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed