Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

25 червня 2024 року до Корольовського районного суду міста Житомира надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Після вирішення самовідводів суддів Корольовського районного суду міста Житомира, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 липня 2024 року для розгляду цивільної справи №296/5904/24 визначено суддю Пилипюк Л. М. Позов обґрунтовано\~тим,\~що 21\~грудня 2022\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~укладено договір\~позики,\~відповідно до\~умов якого\~ [PERSON] \~позичив [PERSON] \~15000\~доларів США.\~Суму позики\~ [PERSON] \~зобов`язався повернути\~до 01\~березня 2023\~року. Договір позики сторони оформили відповідною письмовою розпискою відповідача. Станом на день звернення до суду [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, позичені кошти не повернув. Позивач зазначає, що [PERSON] , укладаючи договір позики, повідомив, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і позичені кошти будуть використані в інтересах його сім`ї, зокрема для придбання нерухомості. На переконання позивача, [PERSON] отримав кошти за договором позики за згодою дружини, використав ці кошти в інтересах сім`ї, а тому відповідачі несуть солідарну відповідальність за цим позовом. Таким чином, розмір заборгованості відповідачів за договором позики становить 15 000 доларів США. Ураховуючи те, що грошове зобов`язання відповідачі прострочили, то на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України на них також покладається обов`язок сплатити 3 % річних за користування позиченими коштами. Період прострочення грошового зобов`язання з 02 травня 2023 року по 19 червня 2024 року, тобто 415 днів. Таким чином, за розрахунком позивача сума 3 % річних становить 511,64 доларів США, що еквівалентно 20\~725,84 гривень. На підставі наведеного, позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, а саме: 15\~000 доларів США основного боргу та 20\~725,84 гривень заборгованості за користування позикою у розмірі 3 % річних від суми боргу. Крім того, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь судові витрати у справі, а саме: витрати по сплаті судового збору в розмірі 6\~282,21 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40\~000 гривень. Ухвалою судді від 23 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою судді від 03 серпня 2024 року повернуто заяву адвоката Горбового В. А. про забезпечення позову. Ухвалою від 16 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвоката Горбового В. А. про забезпечення позову. Ухвалою від 29 серпня 2024 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Горбового В. А. про проведення судових засідань у цій справі в режимі відеоконференції. 02 вересня 2024 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення щодо предмета спору. Заперечуючи вимоги позову, [PERSON] зазначає, що в розписці [PERSON] від 21 грудня 2022 року про отримання позики 15 000 доларів США вказано, що він позичає кошти для власних потреб. [PERSON] заперечує свою обізнаність про укладення [PERSON] договору позики та зазначає, що вона не надавала ані усної, ані письмової згоди на отримання чоловіком такої позики. Кошти, отримані [PERSON] за цим договором він використав для власних потреб. Доводи позивача про те, що позичені кошти використані на потреби її сім`ї не відповідають дійсності. Жодного майна за ці кошти її сім`я не придбала. На підставі наведеного відповідач [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 02 вересня 2024 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Горбового В. А. та витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) завірену копію актового запису про шлюб, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . На виконання вищевказаної ухвали 11 вересня 2024 року судом отримано належним чином завірену копію відповідного актового запису. Ухвалою від 18 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що наразі шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвано, хоча їхній шлюб давно був лише формальним, адже вони давно спільно не проживають, в кожного з них є власне особисте життя та вони майже не спілкуються. Про укладення [PERSON] 21 грудня 2022 року договору позики на 15\~000 доларів вона нічого не знала, своєї згоди на укладення цього договору вона не надавала. Також [PERSON] зазначила, що їй невідомо з якою метою [PERSON] укладав цей договір позики та на що він потратив позичені кошти. Вважає, що в неї відсутній обов`язок повертати кошти, які позичав чоловік для власних потреб. На підставі наведеного [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову в частині вимог, заявлених до неї як до солідарного боржника. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Установлено, що відповідачу [PERSON] достовірно відомо про перебування на розгляді в Корольовському районному суді м. Житомира цієї справи, що підтверджено особистою розпискою відповідача від 16 серпня 2024 року про ознайомлення з матеріалами справи. [PERSON] в жодне з призначених судом підготовче чи судове засідання не з`явився. Правом на відзив відповідач [PERSON] не скористався. Також установлено, що виклик [PERSON] у судове засідання здійснено шляхом надіслання йому рекомендованого листа на адресу зареєстрованого місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. Однак, відповідне поштове відправлення повернулось на адресу суду неврученим відповідачу [PERSON] з відміткою пошти про причину повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». А тому, відповідно до змісту п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається таким, що отримав судову повістку. Враховуючи, що судом вжито належних заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а також, беручи до уваги строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що 21 грудня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] , як позичальник, отримав від позикодавця [PERSON] позику - кошти в сумі 15 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 травня 2023 року. Договір позики сторони оформили відповідною письмовою розпискою відповідача [PERSON] (а. с. 12). У вказаній розписці [PERSON] , зокрема, зазначив, що «бере в борг для власних потреб 15\~000 доларів США». Судом досліджено оригінал боргової розписки, яка була представлена позивачем у судовому засіданні. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначив, що у визначений договором строк [PERSON] борг не повернув, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав. Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Суд установив, що оригінал боргової розписки [PERSON] від 21 грудня 2022 року знаходиться у позивача. Наведене підтверджує, що [PERSON] не виконав свого зобов`язання за договором позики, позичені гроші [PERSON] не повернув. Суд ураховує, що позивач заявляє вимогу про стягнення боргу за договором позики до [PERSON] , як позичальника та до [PERSON] , як до дружини позичальника, оскільки останній отримав та використав позичені кошти в інтересах сім`ї. Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Досліджуючи питання наявності в [PERSON] солідарного обов`язку відповідати за грошовим зобов`язанням [PERSON] , що виникли за договором позики, який укладений 22 грудня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] , суд ураховує таке. Передусім, суд ураховує, що в своїй розписці про отримання коштів в борг [PERSON] зазначив мету отримання у позику коштів, а саме: для власних потреб. Позивач на обґрунтування своїх вимог не надав жодних доказів на підтвердження обізнаності [PERSON] про укладення такого договору чи доказів придбання сім`єю Письменних спільного майна після отримання позичених коштів, чи погашення за їх рахунок спільних боргових зобов`язань. Суд ураховує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б могли свідчити про те, що [PERSON] надала згоду на укладення [PERSON] 22 грудня 2022 року договору позики на суму 15 000 доларів США. Матеріали справи не містять жодного доказу використання отриманих [PERSON] у позику грошових коштів в інтересах сім`ї. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про солідарне стягнення боргу за договором позики з [PERSON] , як з другого з подружжя, до задоволення не підлягають. Такі висновки суду узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду в подібних правовідносинах, зокрема, відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 березня 2024 року (справа № 725/4873/20). Щодо вимог про стягнення 3 % річних від суми боргу за час прострочення грошового зобов`язання суд зазначає таке. Згідно з частиною першою ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі\~прострочення позичальником\~виконання грошового\~зобов`язання\~за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому відповідними Указами Президента України неодноразово продовжувався та діє до тепер. Ураховуючи те, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] укладено 21 грудня 2022 року, тобто в період дії в Україні воєнного стану, то підстави для стягнення з відповідача трьох процентів річних за цим договором відсутні. Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики від 21 грудня 2022 року в розмірі 15 000 доларів США. Розподіл судових витрат. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача на 96,7 % від заявлених вимог. Установлено, що позивач при зверненні до суду з цим позовом сплатив судовий збір в розмірі 6\~282,21 гривень. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 6\~074,90 гривень судового збору.

Outcome: partial