Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 30.05.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та відповідачем було укладено в електронному вигляді договір кредитної лінії №00-8178220. За надання кредиту умовами договору було встановлено комісію в сумі 365 грн., яка утримується із суми кредиту, що підлягає перерахуванню позичальнику. Відповідно до умов договору відповідачу було видано кредит в сумі 7300 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника. В подальшому відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 27375 грн., що складається із заборгованості по кредиту в сумі 7665 грн. та заборгованості по несплаченим відсоткам в сумі 19710 грн. 18.12.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» було укладено договір факторингу №1-18122023, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за зазначеним вище кредитним договором в сумі 27375 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн. В наданому відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що договір №00-8178220 від 30.05.2023 року з ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» не укладав та не підписував, електронного підпису або електронного цифрового підпису не отримував. Відповідних доказів, а також доказів належності йому платіжної картки, видачі кредиту, повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу, позивачем не надано. Також посилався на недоведеність набуття позивачем прав вимоги за кредитним договором, на безпідставність заявлених вимог в частині стягнення відсотків, нарахованих поза межами строку кредитування, не неспівмірність заявлених до стягнення витрат на правову допомогу. У відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що договір було підписано відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету та пароля, без належної ідентифікація відповідача, кредитний договір з останнім не було б укладено. Підписавши договір, відповідач погодив його умови, у т.ч. щодо сплати відсотків. Кредитні кошти було перераховано на його платіжну картку, що підтверджується долученими до позову доказами. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30.08.2024 року цивільну справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03.10.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. В призначене судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача в позовній заяві в разі його неявки, просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив. Враховуючи клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі в разі неявки в судове засідання, неповідомлення відповідача про поважність причин своєї неявки, належне повідомлення про день та час слухання справи сторін, що зареєстровані в електронному кабінеті, а також враховуючи, що справа призначалась до розгляду в спрощеному провадженні з повідомлення сторін, їх явка обов`язковою судом не визнавалась та вони обмінялись заявами по суті справи, в яких висловили свою позицію з приводу доводів та заперечень один одного, суд, у відповідності до ст.ст.211,223,247 ЦПК України, визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України). Абзац другий ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію. Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12. ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (ст.1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.05.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та відповідачем [PERSON] в електронному вигляді, за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, було укладено договір кредитної лінії №00-8178220, з додатком №1 у вигляді Графіку платежів, Паспортом споживчого кредиту (а.с.35-38,39,54-55 т.1). Для підписання кредитного договору з додатком та Паспорту споживчого кредиту відповідачем було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором 8526F на номер [NUMBER] (а.с.56 т.1), відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір, який за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та відповідач підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без реєстрації відповідача відповідно до умов п.2.1 кредитного договору, без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства та відповідної верифікації, такий договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07.10.2020 року у справі №132/1006/19 (провадження №61-1602св20), від 28.04.2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження №61-2903св21), від 01.11.2021 року у справі №234/8084/20 (провадження №61-2303св21), від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20 (провадження №61-16059св21), від 08.08.2022 року у справі №234/7298/20 (провадження №61-2902св21). Пунктами 1.1,1.2 кредитного договору було передбачено надання кредитодавцем позичальнику кредиту у національній валюті у вигляді кредитної лінії кредитним лімітом в розмірі 7300 грн. Строк дії кредитної лінії - 120 днів, термін повернення кредиту до 27.09.2023 року або достроково (п.1.3 кредитного договору). Підпунктами 1.4.1, 1.4.2 п.1.4 кредитного договору сторонами було погоджено фіксовано процентну ставку в розмірі 1% від суми кредиту за кожен день користування кредитом в перші 20 днів користування та в розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом починаючи з 21 дня користування. Згідно п.1.5 кредитного договору було встановлено комісію в розмірі 365 грн. від суми кредиту. Пунктами 2.3, 2.4 кредитного договору було встановлено, що датою надання/видачі кредиту є дата перерахування кредитодавцем зі свого поточного рахунку коштів кредиту на карту позичальника № [NUMBER] , який перераховується протягом 3-х банківських днів з моменту укладення договору. Відповідно до довідки ТОВ «ФК Контрактовий дім» від 19.01.2024 року з додатком вбачається, що вказаним товариством відповідно до договору №31012023/2 від 01.02.2023 року з ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ», в день укладення кредитного договору 30.05.2023 року на платіжну картку № [NUMBER] було перераховано обумовлені договором кредитні кошти в сумі 7300 грн. (а.с.57-58,59-60 т.1). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» та виписки по рахунку, витребуваних судом за клопотання позивача, підтверджено, що у вказаному банку на ім`я відповідача було емітовано карту № [NUMBER] (повний номер зазначений у довідці), а також 30.05.2023 року зараховано на картку кошти в сумі 7300 грн. (а.с.83,84 т.1). Крім того, в довідці підтверджено належність відповідачу фінансового номеру телефону [NUMBER] , що зазначений в кредитному договорі, на який направлявся відповідачу одноразовий ідентифікатор, за допомогою якого останнім було підписано кредитний договір з додатками. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає безпідставними заперечення відповідача та доведеним належними, достатніми та допустимими доказами, факт укладення між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та відповідачем договору кредитної лінії №00-8178220 від 30.05.2023 року, ознайомлення та погодження відповідачами з умовами кредитування та істотними умовами договору, а також видачі йому кредитних коштів в сумі 7300 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За правилами ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зі змісту ст.1078 ЦК України випливає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. З матеріалів справи вбачається, що 18.12.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» було укладено договір факторингу №1-18122023, п.2.1 якого було передбачено, що в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту суму фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (а.с.65-67 т.1). Згідно розділу І договору факторингу визначено, що дата відступлення прав вимоги означає робочий день, в який сторони склали і підписали акт прийому-передачі. Відповідно до витягу з реєстру боржників вбачається, що за вказаним договором факторингу було відступлено право вимоги за укладеним із відповідачем договором кредитної лінії №00-8178220 від 30.05.2023 року в сумі 27375 грн., що складається із заборгованості по кредиту в сумі 7665 грн. та заборгованості по несплаченим відсоткам в сумі 19710 грн. (а.с.22-23 т.1). 18.12.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» було підписано акт приймання-передачі до договору факторингу №1-18122023 від 18.12.2023 року. Таким чином, суд відхиляє також заперечення відповідача щодо ненадання позивачем доказів набуття права вимоги за кредитним договором, оскільки відповідно до умов договору факторингу з моменту підписання акту приймання-передачі позивач набув відповідне право вимоги. Також суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо неповідомлення його позивачем про набуття права вимоги за договором факторингу, оскільки відсутність такого повідомлення не позбавляє відповідача від обов`язку погашення заборгованості. Стосовно недоведеності розміру заборгованості, суд враховує, що матеріалами справи підтверджено факт видачі відповідачу кредиту в сумі 7300 грн. Будь-яких доказів щодо внеення коштів на погашення тілу кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами на рахунок первісного кредитора або позивача, відповідачем суду не представлено. З детального розрахунку заборгованості (а.с.15 т.1) вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувались відповідачу у розмірі, передбаченому пп.1.4.1, 1.4.2 п.1.4 кредитного договору - в розмірі 1% від суми виданого кредиту в розмірі 7300 грн. за кожен день користування кредитом в перші 20 днів користування та в розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом починаючи з 21 дня користування, а також до 26.09.2023 року включно, тобто в межах встановленого строку кредитування до 27.09.2023 року (п.1.3 кредитного договору). Поряд з цим, суд вважає безпідставними позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 7665 грн., оскільки з матеріалів справи вбачається, що кредит останньому було видано в передбаченому п.1.2 кредитного договору розмірі в сумі 7300 грн. Решта коштів в сумі 365 грн. є передбаченою п.1.5 кредитного договору комісією, вимоги про стягнення яких саме, як комісії, позивачем не заявлялись та необгрунтовано були включені до складу заборгованості за тілом кредиту. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором кредитної лінії №00-8178220 від 30.05.2023 року в сумі 27010 грн., що складається із заборгованості по кредиту в сумі 7300 грн. та заборгованості по несплаченим відсоткам в сумі 19710 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог (98,7% від ціни позову) з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі в сумі 2390 грн. 91 коп. (2422,40 : 100 х 98,7%). В частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн., суд враховує наступне. Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст.19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16). Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. (Правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з постановою від 15.06.2021 року у справі №159/5837/19 «Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції»). Також суд враховує, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року усправі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до положень ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: partial