Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.07.2020 з 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) на 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), а також, що стягуються на підставі судового наказу Радомишльського районного суду Житомирської області від 05.07.2023 з 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) на 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу). В обґрунтування позову зазначив, що згідно рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.07.2020 з нього стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 31.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позивач 01.03.2022 уклав шлюб з [PERSON] та [INFO] в них народилась дочка [PERSON] . На підставі судового наказу Радомишльського районного суду Житомирської області від 05.07.2023 з позивача також стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 04.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . На виконання вказаних рішень суду було відкрито виконавчі провадження та звернуто стягнення на 50% доходів позивача. Позивач звертає увагу суду на те, що він є військовослужбовцем ЗСУ та перебуває на посаді старшого оперативного чергового Комендатури Генерального штабу ЗСУ, який знаходиться в м. Києві, тому вимушений витрачати кошти на дорогу до місця служби, що становить близько 8000-10000 грн. на місяць. Окрім того, позивач сплачує комунальні послуги та має заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором у розмірі 31593,60 грн. До того ж, на утриманні позивача перебуває дочка дружини від її попереднього шлюбу - [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на зазначені обставини, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 08.01.2024 відкрито провадження в справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 55). 07.02.2024 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , мотивуючи тим, що останній за три місяці отримав дохід у розмірі 86737,33 грн. після відрахування з нього аліментів. Позивач є учасником групи у мобільного застосунку «Viber» «Радомишль пасажирський» під іменем Ростислав, з номером телефону, який зазначений у позовній заяві, де опубліковує оголошення про те, що він буде їхати за маршрутом «Київ-Радомишль» або навпаки, згідно графіку його чергувань, що свідчить про те, що він компенсує витрати на пальне за рахунок підвозу пасажирів та отримує дохід. До того ж, вважає, що витрати на пальне позивачу відшкодовує роботодавець. На думку відповідача [PERSON] , альтернативою зменшення витрат позивача на проїзд до місця роботи є безкоштовне використання послуг громадського транспорту, як учасником бойових дій. Також позивач, як учасник бойових дій сплачує лише 25% від вартості комунальних послуг. З метою зменшення розміру аліментів позивач звернувся до банку за отриманням кредиту, щоб збільшити свої витрати, які будуть перевищувати його доходи. До того ж, [PERSON] вказує, що позивач не надав жодних доказів, що він здійснює утримання [PERSON] , однак згідно відомостей АСВП [PERSON] стягує аліменти з колишнього чоловіка [PERSON] на утримання вказаної дитини. При цьому, на користь позивача з відповідача [PERSON] в межах виконавчого провадження №7270370 від 09.09.2023 стягуються кошти у розмірі 111903,50 грн. (а.с. 60-106). 21.02.2024 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що доводи [PERSON] відносно того, що його витрати на пальне компенсуються роботодавцем не відповідають дійсності, адже надані докази свідчать не про купівлю палива в кредит, а про розрахунок за паливо з кредитної картки. До того ж, доводи щодо перевезення пасажирів та отримання за це коштів ґрунтуються на припущеннях (а.с. 107-112). 23.02.2024 відповідачкою [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги визнає (а.с. 114-116). Ухвалою суду від 05.03.2024 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку загального провадження (а.с. 117). 03.12.2024 представником відповідача [PERSON] - Кучерявою Т.А. подано клопотання, в якому вона просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 грн. (а.с. 158, 159). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові та пояснила суду, що з моменту ухвалення рішення судом про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача [PERSON] , у нього змінився сімейний та матеріальний стан. Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , яку утримує матеріально, оскільки вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Також позивач здійснює утримання дочки його дружини. Тобто [PERSON] є єдиною особою, яка утримує родину. Позивач їздить на службу до м. Києва використовуючи власне авто та у зв`язку із цим витрачає власні кошти на пальне. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиву, та додатково звернула увагу суду на те, що [PERSON] не є членом сім`ї позивача, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач несе витрати на її утримання. До того ж, позивачем не надано доказів, що його матеріальний стан погіршився. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, проти позовних вимог не заперечує. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 14, 22, 23, 24, 25). Згідно рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.07.2020, ухваленого у справі №289/506/20, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 31.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 16-17). Як вбачається із матеріалів справи позивач і відповідач [PERSON] перебували з 01.10.2005 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 01.09.2020 (а.с. 12-13). У частині першій ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини другої ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною першою ст. 192 СК України унормовано, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до правової позиції, відображеної у постанові Верховного Суду від 30 березня 2023 року в справі №509/5304/20 розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №727/1599/22. У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2022 року в справі №712/6313/21 зазначено, що при розгляді позовів щодо зміни розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року в справі №343/945/19, від 12 січня 2022 року в справі №545/3115/19, від 23 травня 2022 року в справі №752/26176/18. За таких обставин, можливо дійти висновку, що СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Зокрема, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2022 року в справі №712/6313/21 виснувано, що у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Із огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Так, 01.03.2022 позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , яка має неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 18, 47). Судовим наказом Радомишльського районного суду Житомирської області від 05.07.2023 у справі №289/1486/23 було стягнуто з [PERSON] на користь його дружини [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.07.2023 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 26). З матеріалів справи встановлено, що на виконання вищевказаних судових рішень звернуто стягнення на заробітну плату позивача (а.с. 27-28, 29-30). Окрім того судом встановлено, що позивач [PERSON] проходить військову службу в Генеральному штабі ЗСУ із позмінним графіком чергувань та за період з вересня 2023 року по листопад 2023 року включно йому нараховано грошове забезпечення у розмірі 160553,98 грн. та після відрахування військового збору, аліментів та погашення боргу виплачено його позивачу у розмірі 86737,33 грн. (а.с. 33, 34-37). Як на підставу даного позову позивач посилається на вищевказаний судовий наказ Радомишльського районного суду Житомирської області від 05.07.2023 (а.с. 26). Також в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про наявність в нього на утриманні дочки його дружини - [PERSON] (а.с. 47) та про наявність додаткових витрат на паливо, оскільки до роботи він вимушений їздити на власному автомобілі (а.с. 38-39), а також витрат на оплату комунальних послуг (а.с. 40-44) і заборгованості за кредитом перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 45). Частиною третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 % заробітної плати боржника. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати, зокрема, в разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1798цс16. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, суд встановив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зміни майнового стану позивача в сторону погіршення. Також суд звертає увагу на те, що сукупний розмір аліментів, які стягуються на дітей позивача, не перевищує встановлений законом загальний розмір відрахувань із грошового забезпечення позивача, встановлений статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження». Належні та допустимі докази на підтвердження зміни майнового стану позивача після винесення судових рішень про стягнення аліментів, які б стали підставою для зменшення розміру аліментів в матеріалах справи відсутні. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у цивільній справі № 194/629/17-ц. Твердження позивача про те, що у нього збільшилися витрати у зв`язку із народженням другої дитини та необхідності обслуговувати свій транспортний засіб для проїзду до місця роботи, є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не дають суду підстав для зменшення присуджених судом аліментів, оскільки батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дітей, а розмір його доходів дозволяє йому виконувати свій обов`язок по утриманню своєї дитини від першого шлюбу та дитини, яка народилася від шлюбу з [PERSON] . Крім того, наявність у позивача будь-яких боргових зобов`язань не повинно впливати на права та інтереси дітей. Доводи позивача щодо утримання ним дитини дружини від її попереднього шлюбу, суд не приймає до уваги, оскільки позивач не є батьком або усиновлювачем цієї дитини, а тому відповідно до ст. 180 СК України не несе обов`язку щодо її утримання. Суд вважає, що надані відповідачем [PERSON] докази є неналежними (а.с. 68-93), оскільки ці докази не підтверджують обставини отримання позивачем будь-яких коштів. Щодо визнання відповідачем [PERSON] позову її чоловіка [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. У постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц, від 25 травня 2022 року справа № 675/2136/19 вказано, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Враховуючи, що аліменти є власністю дитини, то дії стягувача [PERSON] , як законного представника дочки [PERSON] , суперечать закону та інтересам останньої. Також, до заяви не надано доказів, що [PERSON] , діючи як законний представник своєї дочки, та боржник [PERSON] вчинили дії передбачені статтями 189-190 СК України та досягли згоди щодо сплати аліментів на дитину. Отже, судом встановлено, що визнання позову відповідачем [PERSON] суперечить вищезазначеним вимогам законодавства, у зв`язку із чим суд відмовляє у прийнятті визнання цим відповідачем позову. Аналізуючи докази надані сторонами, процесуальну поведінку позивача та відповідача [PERSON] , суд вважає, що останні штучно створюють умови з метою зменшення розміру аліментів, які сплачує позивач на утримання старшої дитини. Враховуючи встановлені у справі обставини, матеріальний стан відповідача, а також пояснення сторін, приділяючи першочергову увагу забезпеченню інтересів дітей, суд дійшов висновку, що необхідно керуватись дотриманням балансу між інтересами та забезпеченням життєдіяльності дітей. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів, тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Положеннями ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 листопада 2019 року у справі №902/347/18, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та витраченим часом. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При перевірці розміру судових витрат на правову допомогу, суд приймає до уваги обсяг робіт, фактично проведений адвокатом Кучерявою Т.А. у даній справі, з урахуванням додатку №1 до договору №23 про надання правової допомоги від 22.05.2024, а саме: участь в судовому засіданні 23.05.2024 та ознайомлення з матеріалами справи, сума гонорару за які становить 1500 грн., участь в судовому засіданні 24.09.2024, сума гонорару за яку становить 1000 грн., участь в судовому засіданні 03.12.2024, сума гонорару за яку становить 1000 грн., тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення таких витрат з позивача на користь відповідача [PERSON] у розмірі 3500 грн. (а.с. 135, 136, 137, 138, 159). Суд зазначає, що надання та підготовка пояснення та дебатів (03.12.2024) (п. 4 акту передачі/прийняття наданих послуг №1) не охоплюється вимогами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та не відносяться до професійної правничої допомоги, яка підлягає компенсації іншою стороною спору. При цьому суд звертає також увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено відповідачем, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України), про що вказано в правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12.02.2020 у справі №648/1102/19 (провадження №61-22131 св 19).

Outcome: approved