Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Жук Ростислав Стефанович звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу громадянки України [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , та громадянина Турецької Республіки [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , особистий ідентифікаційний № [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , у період з 01 серпня 2017 року по 19 листопад 2020 року. Окрім того, просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке знаходиться в Україні, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,5 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1531213446101) ; квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1581977446101) ; квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1177121746101); квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1917901046101); квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2265772446101). Визнати за громадянином Турецької Республіки - [PERSON] ( [PERSON] ), особистий ідентифікаційний № [NUMBER] право власності на нерухоме майно, яке було придбане за період з 2016 року по 2022 рік та знаходиться в Турецькій Республіці. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у період із серпня 2017 року по 19.11.2020 вона проживала з [PERSON] однією сім`єю до реєстрації шлюбу. Позивач повідомила, що у травні 2017 році вона познайомилися з [PERSON] у м. Львові, коли останній перебував у відпустці-відпочинку в Україні. Між ними виникли романтичні стосунки, які в подальшому переросли у подружні, сімейні відносини. Сторони планували укласти шлюб саме в Україні однак, зважаючи на те, що тривалий час проживали в Туреччині та часто подорожували, тому постійно виникали певні обставини, які перешкоджали пройти всі процедури та укласти шлюб в Україні раніше (до листопада 2020 року). Позивач стверджує, що у серпні 2017 року вона стала проживати однією сім`єю разом з [PERSON] у його квартирі за адресою: [ADDRESS] , вони вели спільний побут, проживали в одній квартирі, спільно проводили час, відпочивали, подорожували по Туреччині, Україні та інших країнах, разом святкували сімейні свята, часто разом приїжджали в Україну, зокрема в гості до її батьків. Також, позивач повідомила, що вона підтримувала та допомагала [PERSON] у веденні його підприємницької діяльності в Туреччині та в Україні. Окрім того, позивач повідомила, що між нею та відповідачем сформувався певний розподіл ролей у щоденному житті, зокрема відповідач займався підприємницькою діяльністю, натомість вона допомагала у підприємницькій діяльності чоловіку та займалася облаштуванням побуту, організацією відпочинку, організацією спільних подорожей та інше. В подальшому 19.11.2020 між нею та відповідачем було укладено шлюб, після чого вони продовжували жити однією сім`єю, вели повноцінне подружнє життя, спільно проживали в Україні так і закордоном, здійснювали багато спільних романтичних подорожей, вели спільне господарство, займалися підприємницькою діяльністю, купували майно, зокрема і нерухомість, спільно святкували свята, мали спільний побут тощо. Позивач зазначила, що за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони з відповідачем набули у власність нерухоме майно на території України, а саме: 12.04.2018 придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,5 м2. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1531213446101), покупцем якої виступив [PERSON] (Договір купівлі-продажу серія та номер: 443 від 12.04.2018); 19.06.2018 придбали квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1581977446101), покупцем якої виступила [PERSON] ; 25.05.2019 придбали квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1177121746101), покупцем якої виступила [PERSON] , (Договір купівлі-продажу серія та номер: 5288 від 25.05.2019); 19.09.2019 придбали квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1917901046101), покупцем якої виступив [PERSON] (Договір купівлі-продажу серія та номер: 9177, 9178 від 19.09.2019). Позивач зазначила, що після реєстрації шлюбу, вони з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2265772446101), покупцем якої виступив [PERSON] (Договір купівлі-продажу серія та номер: 13, 14 від 06.01.2021). позивач повідомила, що окрім майна, яке було придбано в Україні, за час спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю, вони також придбали нерухоме майно в Туреччині, право власності на яке було зареєстровано (оформлено) на відповідача (зокрема у 2020 році було придбано два житлові будинки в м. Ізмір (Турецька Республіка) та інші об`єкти нерухомості, а саме: будинок на [ADDRESS] . Враховуючи наведене вище, позивач вважає, що вказане вище нерухоме майно було придбано у період їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а відтак вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Просила позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 10.04.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.05.2023 витребувано у Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Пелех Олени Зінонівни (адреса: 79019, м.Львів, вулиця Цехова, 1, офіс 4) належним чином засвідчену копію Договору купівлі продажу серія та номер: 13, 14, від 06.01.2021, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Парк Форум Захід», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №56083013, щодо житлової квартири [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2265772446101), а також усіх документів, які стали підставою для укладення даного договору. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.05.2023 витребувано у Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Чорній Світлани Богданівни (адреса: 79049, м.Львів, проспект Червоної Калини №97) належним чином засвідчену копію Договору купівлі-продажу серія та номер: 443 від 12.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Чорній С.Б., щодо житлової квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1531213446101), а також усіх документів, які стали підставою для укладення цього договору. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.05.2023 витребувано у Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Дячука Олександра Анатолійовича (адреса: 79008, м.Львів, вулиця Валова, 3) належним чином засвідчену копію Договору купівлі продажу серія та номер: 9177, 9178 від 19.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48756783, щодо житлової квартири [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1177121746101), а також усі документи, які стали підставою для укладення цього договору. 09.06.2023 представник позивача адвокат Жук Р.С. подав заяву про збільшення позовних вимог та залучення до участі у справі відповідача [PERSON] . В обґрунтування заяви представник покликається на те, що 02 грудня 2022 року [PERSON] без згоди дружини [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,5 м2. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1531213446101), за договором купівлі-продажу квартири, серія та номер: 8020, виданий 02.12.2022, видавник: Дума Г.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу. Покупцем цієї квартири є [PERSON] . Окрім цього 10 лютого 2023 року [PERSON] без згоди дружини [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1917901046101), за договором купівлі-продажу, серія та номер: 714, виданий 10.02.2023, видавник: Дума Г.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу). Покупцем цієї квартири є також [PERSON] . Оскільки зазначені вище правочини вчинені відповідачем без отримання згоди позивача, представник просив суд визнати недійними договори купівлі - продажу від 02.12.2022 та від 10.02.2023, укладені між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2023 року було прийнято заяву про збільшення повних вимог та залучено до участі у справі в якості відповідача [PERSON] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.01.2023 витребувано у Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Думи Галини Михайлівни (адреса: м. Львів, вулиця Дорошенка, 31/4, 79000) належним чином засвідчену копію: Договору купівлі - продажу серії та номер: 8020, виданий 02.12.2022, видавник: Дума Г.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 65648962, щодо житлової квартири [ADDRESS] , та копії усіх документів на підставі цей Договір посвідчувався нотаріусом. Договору купівлі - продажу, серії та номер: 714, виданий 10.02.2023, видавник: Дума Г.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66369399, щодо житлової квартири [ADDRESS] , та копії усіх документів на підставі яких цей Договір посвідчувався нотаріусом. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.06.2024 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою судового засідання від 17.10.2024 визнано обов`язковими явки в судове засідання позивача та відповідача [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбулося 12.11.2024 позивач позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що вона дійсно проживала однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 01 серпня 2017 року по 19 листопад 2020 року. Повідомила, що 19.11.2020 між нею та [PERSON] було укладено шлюб, що додатково підтверджує факт проживання однією сім`єю. За період з 2017 року до розірвання шлюбу сторони активно вели подружнє життя, вона з жовтня 2017 року постійно проживала у квартирі відповідача в м. Ізмір, вони постійно разом приїжджали до України, здійснювали багато спільних романтичних подорожей, вели спільне господарство, займалися підприємницькою діяльністю, купували майно, зокрема і нерухомість, спільно святкували свята, мали спільний побут тощо. Повідомила, що зазначені обставини підтверджуються численними спільними фотографіями як у домашній обстановці так і під час спільних подорожей у різних країнах, також це можуть підтвердити свідки. Також, [PERSON] повідомила суду про те, що 08 травня 2023 року Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі №461/3452/22, яким розірвано шлюб, який укладений між нею та [PERSON] . Також позивач повідомила суд про те, що за період з 2017 по 2021 роки вони спільно з відповідачем придбавали нерухоме майно у Львові та у м. Ізмір в Туреччині. Дві квартири у Львові було придбано та зареєстровано за нею, а три квартири у Львові та два будинки в м. Ізмір було придбано та зареєстровано за відповідачем. Позивач вважає, що все майно, яке було набуто нею разом з відповідачем за час їхнього спільного проживання є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу між ними у рівних частках, при цьому вона вважає, що вартість нерухомого майна, яке знаходиться у м. Ізмір та було придбане за час перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем є більшою ніж вартість всіх п`яти квартир у м. Львові, а відтак просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати відповідача власником нерухомого майна, яке знаходиться в Туреччині, а її визнати власником нерухомого майна, яке знаходиться у Львові. Також, Окрім цього, [PERSON] повідомила суд про те, що укладені 02 грудня 2022 року та 10 лютого 2023 року між [PERSON] та [PERSON] договори купівлі - продажу квартир є незаконними, оскільки такі були укладені без її згоди, як законної дружини відповідача на час укладення таких договорів, а тому вони повинні бути визнані судом недійсними. В судовому засіданні, яке відбулося 12.11.2024 відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову, повідомив суду про те, що вони з [PERSON] дійсно знайомі з 2017 року, однак вони ніколи не були сім`єю, не вели спільний побут, лише періодично їздили разом відпочивати. [PERSON] підтвердив те, що позивач дійсно проживала в його квартирі в м. Ізмір, однак він не зміг повідомити суду на якій підставі вона там проживала. Щодо шлюбу, який було укладено 19.11.2020, [PERSON] повідомив суду, що цей шлюб був фіктивним. Також, судом було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитна в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є мамою [PERSON] та підтвердила, що з 2017 року її донька переїхала на постійне місце проживання в Туреччину у м. Ізмір, де проживала у квартирі [PERSON] , який також неодноразово приїжджав до м.Львова разом з [PERSON] , часто разом приходили до неї додому в гості, де усі спілкувалися. Свідок повідомила, що [PERSON] запрошував її разом з молодшою донькою до себе в гості в м. Ізмір. Також, [PERSON] повідомила, що вона разом з молодшою донькою приїжджала в Ізмір в гості до доньки [PERSON] , проживали кілька днів разом з [PERSON] і [PERSON] , їздили знайомитися з матір`ю відповідача, з якою в подальшому часто спілкувалася по телефону. Вона завжди сприймала відповідача як свого зятя. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суд про те, що він добре знає [PERSON] , яка працювала на його фірмі заступником директора. Свідок повідомив, що [PERSON] звільнилася з роботи у 2017 році через переїзд на постійне місце проживання до Туреччини. Однак, після переїзду позивача, вони підтримували дружні стосунки з [PERSON] та [PERSON] , вони неодноразово зустрічалися у Львові, а взимку 2019 року він зі своєю дружиною та разом з позивачем та відповідачем їздили відпочивати у Карпати. Також свідок повідомив, що він допомагав [PERSON] та [PERSON] розпочати ведення поліграфічного бізнесу у Львові, допомагав з вибором техніки, і знає, що вони створили фірму у Львові, яка займається поліграфією. Свідок заявив, що сприймав [PERSON] та [PERSON] як сім`ю, що виражалося у їхній поведінці, ставленні один до одного. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суд про те, що він добре знає [PERSON] . Він є працівником фірми «Грена Україна», власниками якої є [PERSON] та [PERSON] . Свідок зазначив, що [PERSON] та [PERSON] неодноразово приїжджали разом до Львова, він часто їх зустрічав та відвозив в готель або до квартири на [ADDRESS] . Свідок повідомив, що завжди знав, що [PERSON] та [PERSON] є сім`єю. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суд про те, що вона давно знайома з [PERSON] , вона була присутньою на святкуванні дня народження [PERSON] , яке відбувалося в ресторані, на якому був також присутній [PERSON] , який знайомився з сім`єю [PERSON] , її друзями, і на цьому святкуванні відповідач запропонував [PERSON] одружитися. Після цього [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до відповідача в Туреччину у м Ізмір. Свідок повідомила, що вона спілкувалася з позивачем протягом тривалого часу, неодноразово святкували свята з [PERSON] та [PERSON] , коли вони приїжджали до Львова. Свідок підтвердила, що їй відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] були одружені, та кілька років позивач проживала в будинку у відповідача в м. Ізмір, де вели спільне господарство, разом відпочивали, часто разом приїжджали до Львова . Протокольною ухвалою від 05.12.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про доручення додаткових доказів. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] , просив такі задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] заперечив, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом скерування судових повісток на її поштову адресу, а також через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (через веб-сайт Галицького районного суду м. Львова). Відповідач не подала відзиву на позовну заяву та інших заяв до суду від неї не надходило. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, а також заслухавши свідчення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 19 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданого Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства /т.1, а.с.14/. 08 травня 2023 року Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі №461/3452/22, яким задоволено позов [PERSON] та розірвано шлюб, який укладений між [PERSON] та [PERSON] /т.1, а.с.173-175/. 12.04.2018, на підставі договору купівлі - продажу серії та номер: 443, [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,5 м2. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1531213446101, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно /т.1, а.с.47-49/. 19.06.2018 [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1581977446101), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно /т.1, а.с.44-46/. 25.05.2019, на підставі договору купівлі - продажу серії та номер: 5288, [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1177121746101), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно /т.1, а.с.44-46/. 19.09.2019, на підставі договору купівлі - продажу серії та номер: 9177, 9178, [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1917901046101), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно /т.1, а.с.47-49/. 06.01.2021 на підставі договору купівлі - продажу серії та номер: 13, 14, [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2265772446101, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно /т.1, а.с.47-49/. Окрім того, [PERSON] у 2020 року зареєстрував право власності на два житлові будинки в м. Ізмір (Турецька Республіка), що підтверджується свідоцтвами про право власності /т.3, а.с.3-6/. Позивач стверджує, що з серпня 2017 року по 19 листопад 2020 року, вона проживала з [PERSON] у його квартирі за адресою: [ADDRESS] , вели спільний побут, спільно проводили час, відпочивали, подорожували по Туреччині, Україні та інших країнах, разом святкували сімейні свята, часто разом приїжджали в Україну. Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд перед вирішенням питання про поділ майна повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами факт спільного проживання позивача та відповідача. В залежності від установленого підлягає вирішенню питання про поділ зазначеного майна та про джерела його набуття. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частини перша та друга статті 21 СК України). При цьому, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловіку, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 572/1868/19 (постанова від 07.09.2022), для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. На думку суду, в даній справі, вказані обставини підтверджуються поданими позивачем доказами, зокрема фотокопіями, та показаннями свідків, при цьому відповідачем та його представником не подано до суду доказів, які б спростовувати факт спільного проживання позивача з відповідачем однією сім`єю з серпня 2017 до 19 листопада 2020 року, тобто до дня одруження. На переконання суду факт одруження позивача з відповідачем 19 листопада 2020 року також додатково підтверджує наявність тривалих відносин між сторонами. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовна вимога про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу громадянки України [PERSON] та громадянина Турецької Республіки [PERSON] однією сім`єю з 01 серпня 2017 до 19 листопада 2020 року є обґрунтованою, а відтак позов в цій частині підлягає до задоволення. Окрім того, судом встановлено, що 02 грудня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири серія та номер: 8020, виданий 02.12.2022, видавник: Дума Г.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, відповідно до якого [PERSON] відчужив [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,5 м2. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1531213446101), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно /т.1, а.с.170/. Також, 10 лютого 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири серія та номер: 714, виданий 10.02.2023, видавник: Дума Г.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, відповідно до якого [PERSON] відчужив [PERSON] квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1917901046101), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно /т.1, а.с.171/. Враховуючи те, що судом встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 01 серпня 2017 до 19 листопада 2020 року, відтак в силу вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Водночас ст. 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з важливої причини (навчання, ведення домашнього господарства, погляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності товариства. Статтею 65 СК України визначає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі якщо у співвласника, який вчинив правочин, відсутні необхідні повноваження. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожного зі співвласників, таке майно набуває статус спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК та статті 215 ЦК надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Як вбачається з інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно та матеріалів справи, квартиру [ADDRESS] [PERSON] придбав 12.04.2018, тобто під час спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю, а отже ця квартира є спільної сумісної власності подружжя. Відтак для укладення 02 грудня 2022 року оскаржуваного Договору купівлі - продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Думою Г.М., відповідач повинен був отримати згоду на укладення такого договору у [PERSON] , та вказано згода повинна була бути посвідчена нотаріально. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1917901046101), [PERSON] придбав 19.09.2019, тобто під час спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю, а отже ця квартира є спільної сумісної власності подружжя. Відтак для укладення 10 лютого 2023 року оскаржуваного договору купівлі - продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Думою Г.М., відповідач повинен був отримати згоду на укладення такого договору у [PERSON] , та вказано згода повинна була бути посвідчена нотаріально. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що [PERSON] надавала згоду на укладення оскаржуваних договорів. Окрім того, на виконання ухвал суду, нотаріусами було надано документи, які подавалися сторонами при посвідченні оскаржуваних договорів, та серед таких документів відсутні заяви [PERSON] про надання згоди на відчуження [PERSON] нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Відтак судом встановлено факт укладення [PERSON] оскаржуваних договорів купівлі - продажу нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя без отримання згоди на укладення таких договорів від [PERSON] . Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання недійсними договорів, укладених [PERSON] без згоди позивача, є обгунтованими та підлягають до задоволення. Щодо заявлених [PERSON] вимог про поділ спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. Стаття 372 ЦК України визначає , що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю. Згідно із ст. 60 ЗУ «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. З заявлених позовних вимог вбачається, що [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на квартири, які були придбані нею та [PERSON] за період з 2017 по 2022 роки у м.Львові, а також просить визнати за відповідачем - громадянином-іноземцем в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на майно, що знаходиться на території іншої країни. Суд зазначає, що законодавством України не передбачено можливості зміни статусу об`єктів речового права, що знаходяться на території інших держав та належать громадянам цих держав. Оскільки, юрисдикція Галицького районного суду м. Львова не поширюється на нерухоме майно, яке знаходиться поза межами України, відтак суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо поділу такого. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про поділ майна подружжя задоволенню не підлягають. Відтак, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, та вважає за необхідне встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу громадянки України [PERSON] та [PERSON] , а також визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст.141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3633,60 грн. (з розрахунку три вимоги немайнового характеру 1211,20 грн.*3=3633,60 грн.)

Outcome: approved