Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] : служба у справах дітей Іршавської міської ради, орган опіки та піклування Хустської районної військової адміністрації про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 10.10.2009 року він та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Широківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області за актовим записом №10, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10.10.2009. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] - [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Кожний має різні погляди на сімейне життя, мають місце непорозуміння з різних питань, через взаємні претензії один до одного, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин і на сьогодні сторони проживають окремо. У липні 2024 року відповідачка без будь-яких причин забрала всі свої речі, залишивши відповідача з дітьми, з причини, як вважає позивач, не бажання обтяжувати себе додатковими труднощами. З тих пір сторони проживають окремо. З врахуванням викладеного, просить, шлюб між ним, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 10 жовтня 2009 року у виконкомі Широківської сільської ради, Виноградівського району, Закарпатської області за актовим записом №10 - розірвати. Крім цього, в позовній заяві позивач зазначає, що з липня 2024 року сам виконує всі обов`язки, необхідні для належного утримання дітей, забезпечує дітей всім необхідним, для них створені належні умови для проживання та повноцінного розвитку, відповідачка не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їхній подальшій долі, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, взагалі не приходить до них, не телефонує, не дбає про їх фізичний розвиток, матеріально не утримує, тобто відповідачка не виявляє щодо своїх дітей жодного батьківського піклування. З липня 2024 року і по цей час відповідачка жодного разу не відвідувала дітей, хоча їй ніхто цього не забороняв і для цього у неї є можливість. З чого слідує, що відповідачка свідомо, без поважних причин демонстративно ухилилася від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Її поведінка не може бути визнана батьківською турботою за дітей. Всі питання щодо виховання та утримання дітей вирішуються відповідачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки, яка грошових коштів на утримання дітей не надає. У зв`язку з чим він звернувся до органу опіки та піклування Хустської районної військової адміністрації з проханням надати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. На засіданні органу опіки та піклування Хустської районної військової адміністрації 14.08.2024 було проведено розгляд заяви позивача стосовно доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. Комісія зробила висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . Крім цього, відповідачка [PERSON] , 09 серпня 2024 року надала нотаріально посвідчену заяву, якою надала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON] - [INFO] та [PERSON] [INFO] , зареєстровану в реєстрі за №2389. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків. Враховуючи викладене просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , 2010 р.н., та [PERSON] , 2013 р.н., батьківських прав, а також стягнути з відповідачки аліменти на його користь на утримання дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, просить їх задовольнити, підтвердив те, що з відповідачкою вони зареєстрували шлюб в 2009 році, але сімейне життя у них не склалось через відсутність взаєморозуміння, після сварок відповідачка могла залишити його з дітьми та повернутися через пару днів, не пояснюючи при цьому де вона була. Так і в липні 2024 року вона залишила його з дітьми і пішла з дому. Спілкуватися з ним чи з дітьми вона не бажає, на телефонні дзвінки не відповідає, їх спільні знайомі повідомили, що вона ніби то проживає вже з іншим чоловіком. Він неодноразово намагався з нею поговорити, але вона відмовляється від спілкування з ним та дітьми. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, натомість нею було подано до суду заяву про визнання позову, в якій остання, зазначила, що дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . Судове засіданя проведено у відсутності третьої особи : служби у справах дітей Іршавської міської ради. Представник третьої особи органу опіки та піклування Хустської районної військової адміністрації - в судове засідання не з`явився, натомість подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без участі представника. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає по сусідству з позивачем [PERSON] , працює в дошкільному закладі. Відповідачку [PERSON] не бачила вдома десь з серпня місяця, але весь час бачить біля будинку де проживає позивач, його батьків та дітей - [PERSON] та [PERSON] . Позивач їх проводжає вранці до школи. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає поруч з позивачем. Дружину позивача [PERSON] не бачила вдома з початку літа. Інколи бачить як позивач відвозить дітей [PERSON] та [PERSON] до школи і забирає зі школи. Де [PERSON] вона позивача не питала. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи та всебічно й у повному обсязі оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд дійшов висновків. Відповідно до ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Як було встановлено судом, 10.10.2009 між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Виконкомом Широківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис за № 10 (а.с.16). Від спільного шлюбу вони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження , серія [NUMBER] , про що зроблено відповідний актовий запис №36 в Книзі реєстрації народжень від 09.11.2010 (а.с. 17) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , про що 09.01.2014 складено відповідний актовий запис №1 (а.с. 18). Подружнє життя у сторін не склалося, оскільки вони мають різні погляди на сімейне життя, між ними мають місце непорозуміння з різних питань, через взаємні претензії один до одного, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин і на сьогодні вони проживають окремо. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Також, враховуючи те, що сторони фактично припинили шлюбні відносини і на сьогодні вони проживають окремо, мають протилежні погляди на життя та не бажають зберегти шлюб, суд дійшов до висновку, що вимога позивача [PERSON] , про розірвання шлюбу з відповідачкою [PERSON] є обгрунтованою та підлягає до задоволення. Щодо вимоги про позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] , відносно дітей [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , суд зазначає. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не дбає про фізичний розвиток дитини, матеріально не утримує їх, тобто відповідачка не виявляє щодо своїх дітей жодного батьківського піклування. Перешкод, у спілкуванні з дітьми, позивач не чинить, однак відповідачка свідомо, без поважних причин, ухилиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. На підтвердження вищевикладеного, позивачем було долучено докази, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов складеного комісією Білківської сільської ради від 09.09.2024 № 02-1-06/116, було проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання громадянина [PERSON] , який зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , за даною адресою проживає разом з дітьми [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , дружина [PERSON] останнім часом не проживає разом із сім`єю (а.с. 21). Наведені в позові обставини також підтверджуються характеристикою від 09.09.2024 №02-1-06/114, виданою старостою с.В.Раковець та Заболотне (а.с. 22). Також, судом було досліджено висновок Органу опіки та піклування Хустської районної військової адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав з якого вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.19,20). Такий висновок, був досліджений в судовому засіданні та також прийнятий судом до уваги. Згідно нотаріально засвідченої заяви 9.08.2024 № 2389, [PERSON] дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей (а.с. 24). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно з положеннями статті 150 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Судом встановлено, що відповідачка участі в утриманні дітей та їх вихованні не бере, не цікавиться станом здоров`я, навчанням та фізичним розвитком, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, матеріально їх не забезпечує. Таким чином, проаналізувавши всі обставини справи в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач участі у вихованні дитини не бере, що підтверджується доказами, які були долучені до матеріалів справи, те, що відповідачка [PERSON] обізнана, про перебування на розгляді Іршавського районного суду Закарпатської області даної справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та її письмовою заявою, в якій остання, зазначила, що позовні вимоги визнає, тобто остання дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її дітей, ставлення кожного з батьків до дітей, також відсутність будь яких доказів, які б спростовували доводи позивача [PERSON] , беручи до уваги висновок Органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , відносно її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. На підставі чого, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів з [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання дітей, підлягає до задоволення. З матеріалів справи слідує, що позивач сплатив судовий збір в розмірі 1211,20 гривень. (а. с. 13), які згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі ст. ст. 110, 121, 164, 166, Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved