Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

04 липня 2024 року товариствО з обмеженою відповідальністю «ввс-факторинг» ( далі - позивач, ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» ) звернулося до суду з позовом до [PERSON] ( далі- відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4393603 від 06 вересня 2021 року в розмірі 41 296,00 грн., а також просило стягнути на його користь з відповідача збитки завдані інфляцією за період з 01.11.2021 року по 24.02.2022 року у розмірі 235,10 грн., три відсотки річних за період з 01.11.2021 року по 24.02.2022 року у розмірі 71,01 грн. та витрати зі сплати судового збору розмірі 2422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4900,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 06 вересня 2021 року між первісним кредитором товариствО з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН» ( далі - ТОВ «ФК «АРАГОН») та [PERSON] укладено кредитний договір № 439603 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «АРАГОН», визначають умови та порядок укладання договорів з клієнтами, порядок їх зберігання, а також зберігання інших документів, пов`язаних з наданням цього виду фінансових послуг, та систему захисту інформації, іншу інформацію, необхідну для укладання та належного виконання умов Електронного договору, а також регулюють відносини, що виникають між Товариством та Позичальником (Правила надання кредиту знаходяться в публічному доступі на сайті Товариства: credit-pro.com.ua/). Відповідач добровільно за допомогою мережі інтернет перейшла на офіційний сайт Товариства: credit-pro.com.ua/ обрала для себе у вбудованому калькуляторі бажану суму грошових коштів та бажаний строк кредитування, зазначила свої персональні дані в тому числі і банківську картку, на яку в подальшому отримала грошові кошти у сумі 2000,00 грн., пройшла декілька етапів підтвердження наміру вступити в договірні відносини з Товариством та уклала кредитний договір без зовнішнього впливу та примусу. Волевиявлення відповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України. Договір був вчинений в електронній формі, яка відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. Позивач посилається на те, що кредитний договір № 4393603 від 06 вересня 2021 року був підписаний [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, одноразовий персональний ідентифікатор № [NUMBER] введено позичальником у відповідне поле на сайті первісного кредитора 06 вересня 2021 року, що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відразу після вчинених дій, товариством було перераховано грошові кошти в сумі 2000,00 грн. на банківську карту, що належить відповідачу, що, на переконання позивача, є доказом того, що відповідач прийняла пропозицію ТОВ «ФК «АРАГОН». Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «ФК «АРАГОН» надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 2000,00 грн. строком на 15 днів зі сплатою відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку, на який видавався кредит. Таким чином, позивач вказує, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. В свою чергу позичальник зобов`язався вчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути суму кредиту у строки, встановлені договором та виконати інші зобов`язання згідно договору. 21 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 21/10.2021, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 4393603 від 06 вересня 2021 року. Відповідно до реєстру боржників права вимоги до яких відступаються до позивача перейшло право вимоги за зобов`язаннями відповідача за кредитним в сумі 6830,00 грн., з яких: 2000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 570,00 грн. - сума простроченої заборгованості, 4260,00 грн. - сума простроченої заборгованості по підвищеним відсоткам. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором позивач змушений звернутись до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість в примусовому порядку, адже станом на день звернення із даним позовом до суду заборгованість за кредитним договором не погашена. Ухвалою судді від 06 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом із позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача адвокат Романовський Д.С., діючи в інтересах відповідача [PERSON] 15.08.2024 року подав на адресу суду відзив на позовну заяву у якому вказав, зо з підставами зазначеними у позовній заяві не погоджуються він та відповідач у повному обсязі та вважають позов таким, що не підлягає задоволенню. Також у судовому засіданні 26.11.2024 року представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пояснив, що відповідач не визнає наявність кредитних правовідносин за кредитним договором. Пояснив, що 09.06.2021 у другій половині дня відповідач не зміг скористатись послугами мобільного зв`язку за належним йому тривалий час номером [NUMBER] , після свого усного звернення до оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» отримав відповідь, що sim-карта за його номером мобільного телефону була спочатку заблокована, а потім перевипущена, цього ж дня перейшовши на умови обслуговування даного номера за контрактом та отримання повного доступу до свого номера телефону відповідач виявив, що за час відсутності у нього доступу до свого номеру мобільного телефону здійснено вхід до його гугл акаунту та е-пошти за адресою [INFO] де зберігались персональні дані про відповідача. Після відновлення відповідачем доступу до свого гугл акаунта та перегляду історії пошуків виявлено ряд пошукових запитів з назвами різних фінансових організацій тому запідозривши можливість використання третіми особами своїх персональних даних та номера телефону відповідач почав телефонувати на контактні телефони вказаних фінансових організацій. Таким шляхом відповідач виявив, що на нього, без його відома та згоди, оформлений кредитний договір, зокрема в ТОВ «Фінансова компанія «Арагон». З огляду на вказані обставини відповідач 09.06.2024 року (зареєстровано за №14442) та 10.06.2024 (зареєстровано за №14543) звернувся до Відділення поліції №3 (м. Кривий Ріг) КРУП ГУНП в Дніпропетровській області з письмовою заявою про вчинення злочину щодо оформлення на його ім`я за допомогою шахрайських дій кредитних договорів, про що у подальшому 15.06.2021 році внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021046730000302, розпочато досудове розслідування. У подальшому в результаті неодноразових звернень відповідача до первинного кредитора ТОВ «ФК «АРАГОН» щодо неправомірності оформлення кредитного договору та відсутності згоди на його укладення, останній повідомив про наявність заборгованості в розмірі 2570,00 грн. Додатково представник відповідача наголошує на тому, що первинним кредитором ТОВ «ФК «АРАГОН» надано інформаційну довідку оператора платіжних послуг №645/06 від 25.06.2021 року, аналогічну інформаційній довідці №59/04 від 02.04.2024 року яка долучена до позовної заяви. В даній довідці зазначено, що успішно проведено транзакцію з видачі кредиту на підставі договору №4393603, номер транзакції 32322-81402-86113, номер платіжної картки [NUMBER] , банк А-Банк. За текстом позовної заяви позивач посилається на вказану інформаційну довідку від 02.04.2024 та зазначає про отримання коштів на виконання кредитного договору на вищезазначену платіжну картку у сумі 2000 грн., а також вказує про її належність відповідачу. Проте із даним твердженням неможливо погодитись, з огляду на неналежність вказаної платіжної картки відповідачу. Крім того жодна із інформаційних довідок або жоден із документів долучених до позовної заяви не ідентифікує отримувача коштів за кредитним договором, тобто кошти на виконання умов кредитного договору перераховані на номер банківської карти [NUMBER] без визначення особи, якій вона належить. Отже, представник відповідача адвокат Романовський Д.С. просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 21.10.2024 року між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 21/10.2021, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 4393603 від 06 вересня 2021 року (а.с. 41-42). Відповідно до Реєстру боржників права вимоги до яких відступаються від 21.10.2024 року серпня 2021 року до позивача перейшло право вимоги за зобов`язаннями за кредитним договором № 4393603 від 06 вересня 2021 року в сумі в сумі 6830,00 грн., з яких: 2000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 570,00 грн. - сума простроченої заборгованості, 4260,00 грн. - сума простроченої заборгованості по підвищеним відсоткам (а.с.15-16). Наразі між сторонами існує спір щодо існування у відповідача обов`язків з виконання кредитного договору № 4393603 від 06 вересня 2021 року, що за доводами позивача був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» та [PERSON] у формі електронного документу. Досліджуючи доводи позивача в частині заявлених вимог та заперечень наданих стороною відповідача суд виходить з наступного обґрунтування. Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Застосовуючи наведені норми права, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відповідно до ч.1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняться у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України) Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на викладене, в розрізі даного спору за твердженням позивача між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним кредитним договором за яким позивач набув права вимоги на підставі вищевказаного договору факторингу та у зв`язку із неналежним виконанням боржником умов зазначеного договору, у позивача як кредитора за спірними зобов`язаннями, виникло право вимоги стягнути з відповідача заборгованість по кредиту. Водночас, факт укладання договору стороною відповідача заперечується. Відповідач стверджує, що жодного кредитного договору із ТОВ «ФК «АРАГОН», правонаступником всіх прав та обов`язків якого, на підставі договору факторингу № 21/10.2021 від 21.10.2024 року, є ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ», він не укладав та кредитних коштів не отримував і волі на їх отримання остання не виявляв. Вказав також, що банківський рахунок, на який нібито були перераховані кошти первісним кредитором, зазначені в спірному договорі відповідачу [PERSON] не належать. Також зазначив, що не міг скористатись послугами мобільного зв`язку за належним йому номером, оскільки у нього була заблокована сім-картка. Зауважив, що позивачем взагалі не надано доказів на підтвердження факту укладення між ним та ТОВ «ФК «АРАГОН» кредитного договору, а також отримання ним кредитних коштів, зокрема через банківський рахунок, відкритий у «А-БАНК». Водночас представником відповідача надано та судом досліджено копію витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.06.2021 року, кримінальне провадження № 12021046730000302 за ч. 1 ст. 190 КК України, внесене за письмовою заявою [PERSON] про те, що 09.06.2021 року невстановлена особа, шахрайським шляхом використовуючи його персональні дані оформила на його ім`я кредит в ТОВ « ФК КІФ» на суму 2000,00 грн. та ТОВ «ФК «АРАГОН» на суму 2000,00 грн. чим спричинила йому матеріальний збиток. ( ЄО № 14964 від 14.06.2021 року). ( арк. 87) Також 11.06.2021 року відповідач звернувся із електронною заявою до Управління протидії кіберзлочинам в Дніпропетровській області Департаменту кіберполіції НП Документ сформований в системі «Електронний суд» 15.08.2024 щодо вищезазначених шахрайських дій, звернення переправлено до ВП №3 (м. Кривий Ріг) КРУП ГУНП в Дніпропетровській області. ( арк. 89). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які с обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір с обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628 - 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на умови кредитного договору № 4393603 від 06 вересня 2021 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» та [PERSON] , який має форму електронного документу з використанням електронного підпису. Як вбачається з тексту наданої копії договору , договір № 4393603 про надання коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту від 09.06.2021 року був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, при цьому одноразовий персональний ідентифікатор № [NUMBER] було направлено відповідачу 09.06.2021 року на номер мобільного телефону [NUMBER] , вказаний ним в заявці на отримання грошових коштів 2000,00 грн та введений позичальником у відповідне поле на сайті. Відповідно до умов кредитного договору первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 2000,00 грн., строком на 30 днів зі сплатою відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку на який видався кредит. Згідно довідки щодо ідентифікації Позичальника в системі ТОВ «ФК «АРАГОН», наданої позивачем, особу позичальника ідентифіковано як [PERSON] адреса проживання: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Центрально-міським РВ 05.09.2022 року , електронна адреса: [INFO] , номер телефону [NUMBER] . Ідентичні данні особи позичальника зазначені і в Анкеті позичальника. Окрім того, за змістом інформаційної довідки ТОВ «Платежі Онлайн» № 59/04 від 02.04.2024 року, на яку позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, ТОВ «ФК «АРАГОН» на сайті Торговця: CREDIT-PRO.COM.UA через платіжний сервіс «Platon» проведена успішна транкзація за № 32322-81402-86113, а саме 09.06.2021 року о 11:42:23 год. проведено видачу кредиту за договором 4393603, а саме було перераховано грошові кошти в сумі 2000,00 грн. на банківську карту № [NUMBER] , банк-емітент «A- BANK». Водночас, з аналізу цього письмового документа вбачається, що вказана інформаційна довідка не підтверджує як укладення між ТОВ «ФК «Арагон» та [PERSON] кредитного договору так і факту отримання саме ним коштів у розмірі 2000,00 грн. на підставі укладеного договору, оскільки з цієї довідки взагалі не вбачається кому належить картковий рахунок, вказаний у ній. Таким чином, вказана довідка не містить інформації кому перераховувались кошти, а відповідно не може бути доказом існування у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначений у позовній заяві. Також, як вбачається з відповіді на запит від 18.11.2024 року за № 20.1.0.0.0./7-20241025/0822 наданої першим заступником голови правління АТ «Акцент-Банк» Крашенніковою Н., станом на 15.11.2024 року за вказаними даними [PERSON] та вказаним РНОКПП, в АТ «Акцент-Банк» не обліковуються відкриті рахунки, договори та інше, також відсутні будь-які документи про факт взаємодії з банком. Відтак, стороною відповідача стверджується, що [PERSON] жодних коштів від ТОВ «ФК «Арагон» 09.06. 2021 року, ні у будь який інший день не отримував, а відтак не зобов`язаний нести майнову відповідальність у виді повернення суми кредиту. Таким чином, жодного належного доказу на підтвердження належності відповідачу банківської карти № [NUMBER] банк-емітент «A- BANK», на яку були перераховані кредитні кошти, як і підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів за договором кредитування від 09.06.2021 року, позивачем не надано, а тому суд вважає, що позивачем поза розумним сумнівом не доведені обставини, за яких відповідач повинен нести зобов`язання за кредитним договором № 4393603 від 06 вересня 2021 року Окрім того матеріли справи не містять посилань та доказів на те, що між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Платежі Онлайн» існують правовідносини щодо переказу коштів та доказів того, що ТОВ «ФК «Арагон» уповноважувало ТОВ «Платежі Онлайн» здійснювати переказ коштів відповідачу. Суд звертає увагу, що виникненню у позичальника обов`язку повернути позику має передувати виконання позикодавцем своїх зобов`язань щодо надання такої позики, а за відсутності доказів належного виконання своїх зобов`язань позикодавцем суд не може стверджувати про виникнення у позичальника зобов`язання щодо повернення позики. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Наведене узгоджується з Постановою КЦС ВС від 30.11.2022 року справа № 334/3056/15 ( провадження 61-8803св22). Суд також критично оцінює в частині допустимості доказу наданий позивачем розрахунок заборгованості, долучений до матеріалів справи (а.с.20-29), оскільки вказаний розрахунок ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» в тому вигляді, якому він був долучені до позову не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовими документами та документами первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Жодних банківських виписок матеріали справи не містять. Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Частинами 3 та 6 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що: відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів; керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку. Враховуючи п.2.1.1. «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженого постановою Національного банку від 30.12.1998 року №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Первинні документи, як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису). Відповідно до п.5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, витяги з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення зазначеного кредитного договору було видано кредит саме в сумі заявлених позовних вимог. Визначення даної суми в кредитному договорі не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань по договору. Позивач обґрунтовує позов також тим, що відповідач був ознайомлений з загальними умовами надання кредитів, разом з тим до позовної заяви не додано доказів на підтвердження таких доводів позивача. Як вбачається з додатків до позовної заяви, то жодних загальних умов надання кредиту відповідач не підписував. У матеріалах справи міститься посилання на такі загальні умови на веб-ресурсі кредитору. Разом з тим, розпорядником інформації на таких веб-сайтах є безпосередньо первинні кредитори, які мають права адміністратора сайту та можливість у будь-який час, в односторонньому порядку, вносити зміни в такі умови надання кредитів населенню. Саме тому такі не підтверджують, що позичальник ознайомився в момент укладення кредитного договору саме з тими, а не іншими умовами. Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що відповідач отримав кредит за договором № 4393603 від 06 вересня 2021 року та наявність заборгованості за наданим кредитом, матеріали справи не містять. Так, Верховний Суд у постанові від 30 січня 2018 року, у справі 161/16891/15-ц з посиланням на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердив, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №553/1325/14-ц, у якій суд зазначає: «відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність вказаної у розрахунках заборгованості у відповідача перед банком». Таким чином, за наявними розрахунками позивача без первинних документів неможливо перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі. Правова позиція щодо необхідності дослідження саме первинних документів в справах про стягнення кредитної заборгованості також знаходить відображення у постанові Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже, суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем у даному випадку не підтверджено доказами наявність обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. Надані позивачем документи, що містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем, а в матеріалах справи відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданих відповідачу кредитних коштів та розмір її заборгованості перед позивачем за вказаним кредитним договором. Тобто, стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом його перерахування за реквізитами платіжної картки, які надані відповідачем первісному кредитору, позивач не надав до суду жодного належного доказу, яким би підтвердив викладені обставини. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу кредитних коштів у заявленому позивачем розмірі, а також відповідно і користування ними, тому відсутні підстави для їх стягнення. Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки будь - яких доказів отримання відповідачем грошових коштів позивач не надав, відтак факту укладення між сторонами кредитного договору та наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості позивачем не доведено. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову ТОВ «ВВС-ФАКТОРИНГ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмовляє в його задоволенні в повному обсязі. Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed