Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори (надалі - «Відповідач 2»), за участю третьої особи - [PERSON] , в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №3-559 від 17.03.2006 року, видане Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою [PERSON] щодо успадкування квартири за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка отримана на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-559 від 17.03.2006 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.10.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Підхомною О.Д., зареєстрований в реєстрі за №1012 та скасувати право власності. Позовні вимоги мотивувала тим, що після смерті матері сторін, якій на праві власності належала 1/2 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , Позивач [PERSON] , яка протягом тривалого часу аж до самої смерті матері здійснювала за нею догляд, 22.02.2005 року звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі чого нотаріусом було заведено спадкову справу №203. Крім неї право на спадкування мала відповідач [PERSON] , яка є рідною сестрою Позивача, з 2001 року проживала за кордоном, та приховувала правовстановлюючі документи на спірну квартиру від матері та Позивача. В подальшому, як зазначено у позовній заяві, [PERSON] , вступивши у змову з державним нотаріусом Стецьків М.І., 17.03.2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] , частка якої по праву належала і Позивачу. 12.10.2022 року Позивач звернулася до ЦНАПу м. Івано-Франківська із запитом про отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в результаті чого отримала витяг, зі змісту якого дізналася про факт продажу спірної квартири 04.10.2022 року на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Підхомною О.Д. У зв`язку з цим, Позивач, посилаючись на положення статті 1268 Цивільного кодексу України щодо належності їй спадщини з часу її відкриття, звернулася до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Позивач та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримували, просили їх задовольнити. В судове засідання, призначене на 05.12.2024 року представник Позивача адвокат Сулима І.Р. не з`явився, вкотре подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю у кримінальному провадженні, не надавши підтверджуючих цього доказів. Також в даному клопотанні повідомляв, що у зв`язку з хворобою в судове засідання не прибуде позивач [PERSON] . Проте Позивач [PERSON] 05.12.2024 року на адресу суду подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позов підтримала в повному обсязі; до вказаної заяви додала свої письмові пояснення. В контексті зазначеного суд звертає увагу на те, що в ході розгляду даної цивільної справи з часу її прийняття до провадження нового складу суду (суддя Домбровська Г.В.) представником Позивача на адресу суду 9 разів подано клопотання про відкладення розгляду справи з різних причин (06.09.2023, 07.11.2023, 16.01.2024, 18.03.2024, 16.07.2024, 06.09.2024, 03.10.2024, 12.11.2024, 05.12.2024), які задовольнялися судом шляхом відкладення судових засідань чи оголошення в них перерви. При цьому, наступні дати судових засідань щоразу узгоджувалися з усіма учасниками судового процесу, зокрема, і з представником Позивача адвокатом Сулимою І.Р. Крім того, в судовому засіданні 14.10.2024 року перерву на стадії дослідження доказів було оголошено саме у зв`язку з клопотанням представника Позивача щодо надання йому часу для підготовки до справи. В наступні судові засідання, призначені на 12.11.2024 року та 05.12.2024 року представником Позивача, з яким вказані дати судових засідань було узгоджено, вкотре подано клопотання про відкладення розгляду справи. Враховуючи встановлені процесуальним законом строки розгляду цивільних справ, стадію судового процесу, наявність в матеріалах справи письмових заяв сторін та інших учасників справи по суті спору, факт ненадання представником Позивача доказів поважності причин неможливості прибуття в судове засідання 05.12.2024 року, дату якого з ним попередньо узгоджено, заяву Позивача про розгляд справи без її участі, Суд дійшов висновку про розгляд справи без участі сторони Позивача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представником Відповідача [PERSON] на адресу суду подано відзив на позов, у якому представник посилається на необґрунтованість позовних вимог, їх безпідставність, просить в задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову, представник Відповідача у відзиві покликається на те, що станом на 2004 рік співвласниками спірної квартири були спадкодавець [PERSON] (1/2), відповідач [PERSON] (1/4) та її донька [PERSON] (1/4), які разом проживали в даній квартирі. Після смерті матері сторін, [PERSON] , між [PERSON] та [PERSON] (рідними сестрами) була усна домовленість про те, що [PERSON] відмовиться від права спадкування своєї частки у спірній квартирі, оскільки саме Відповідач [PERSON] здійснювала постійний догляд за їхньою померлою матір`ю, а також повністю несла витрати по утриманню квартири. Позивач [PERSON] не була співвласником даної квартири та в ній не проживала. В межах встановленого законом строку відповідач [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. В подальшому 17.03.2006 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове мано - 1/2 частку спірної квартири. Стосовно звернення Позивача [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини [PERSON] відомо не було. Після смерті спадкодавця [PERSON] , а також після видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] продовжувала володіти, користуватися та розпоряджатися (шляхом укладення і оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири) спірною квартирою разом із донькою, про що було відомо Позивачу. Жодних претензій стосовно квартири з часу смерті матері сторін по 2023 рік зі сторони Позивача не було. Також у відзиві на позов представник Відповідача звертає увагу на те, що Позивачем не зазначено часу, коли їй стало відомо про видачу [PERSON] спірного свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.03.2006 року. У зв`язку з цим представником Позивача заявлено про застосування строку позовної давності, як підстави відмови у позові про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Представник Відповідача [PERSON] в судових засіданнях проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, в тому числі і з підстав пропуску стрку позовної давності. В судове засідання 05.12.2024 року представником Відповідача [PERSON] подано заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачем Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на адресу суду подано письмові пояснення (том 1, а.с.83), в яких зазначено про дату подання [PERSON] заяви про прийняття спадщини та дату звернення [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Просили розглянути справу відповідно до закону без участі представника державної нотаріальної контори. В судових засіданнях представник нотаріальної контори надала відповідні пояснення та пред`явила для огляду оригінал спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . На вимогу ухвали суду державною нотаріальною конторою подано до суду належним чином завірені копії спадкової справи після смерті [PERSON] . В подальшому представником нотаріальної контори на адресу суду подавалися заяви про розгляд справи без їх участі. Третя особа [PERSON] на адресу суду подала письмові пояснення по суті спору, у яких просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити з підстав необґрунтованості. Заперечуючи проти позову, третя особа посилається на те, що станом на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2022 року сторонами було дотримано всі вимоги цивільного законодавства, які встановлено до даного виду правочинів. Сумнівів, що продавці [PERSON] та [PERSON] мали право на укладення договору купівлі-продажу квартири, не було, оскільки у них були належні правовстановлюючі документи на квартиру. Не було відомо і про наявність будь-яких спорів між продавцями за оскаржуваним договором із третіми особами щодо права власності на квартиру. Зазначає, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, права якого також підлягають захисту. Також покликається на пропуск Позивачем строку позовної давності із вимогами про захист спадкових прав, які є первинними відносно вимог про визнання недійсним договору. [PERSON] в судових засіданнях проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні. В подальшому скористалася правом на подання заяви про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи сторін та інших учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 15 березня 1996 року (том 1, а.с.153) квартира за адресою по [ADDRESS] належала: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. [PERSON] (рідний батько Позивача та Відповідача 1) помер [INFO] (том 1, а.с.146). Після його смерті належну йому частку в розмірі 1/4 у праві власності на спірну квартиру було успадковано дружиною - [PERSON] (Свідотцтво про право на спадщину 2-171 від 26.01.2004 року, видане нотаріусом Першої Івано-Франківської нотаріальної контори Федина А.М. (том 1, а.с.152). Таким чином, станом на 14.03.2006 року квартира за адресою по [ADDRESS] належала: [PERSON] (частка 1/2 ), [PERSON] (частка 1/4), [PERSON] (частка 1/4) (том 1, а.с.152) Згідно Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08 вересня 2004 року (том 1, а.с.146) [PERSON] померла [INFO] . 22 лютого 2005 року [PERSON] звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою (зареєстровано за №279) про прийняття спадщини після смерті її матері, [PERSON] , в якій в графі «спадкове майно» зазначила квартиру [ADDRESS] . Зазначила про наявність, окрім неї, спадкоємця [PERSON] . У зв`язку з поданням даної заяви нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І. заведено спадкову справу №203 (том 1, а.с.159-162). Відомостей щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] матеріали спадкової справи не містять. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] нею не отримувалося, а відповідні заяви з цього приводу нотаріусу не подавалися. 10 березня 2006 року [PERSON] звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] ; в числі спадкового майна вказала частину квартири. Зазначила про відсутність інших спадкоємців та про прийняття нею спадщини (том 1, а.с.145). 17 березня 2006 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І. в межах спадкової справи №203/2005 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом (том 1, а.с.155), яким посвідчено, що на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] , є дочка - [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] . 04 жовтня 2022 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності (Продавці) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д., за яким продавці передали у власність, а покупець прийняла від продавців квартиру [ADDRESS] і зобов`язалася сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у договорі. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1, а.с.69) за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на те, що видане 17 березня 2006 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] є незаконним, оскільки охоплює частку спірної квартири, належну Позивачу, та, у зв`язку з цим, посилаючись на недійсність укладеного 04 жовтня 2022 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири - [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України (в редакції, чинній станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] [INFO]) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3 статті 1268 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України. Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При цьому, суд зауважує, що правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Згідно з частиною першою статті 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Так, спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України відокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як спеціального способу захисту спадкових прав, судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. Отже, як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі N383/258/21 (провадження N 61-18173св21), «порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними». У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). В даній справі, оскаржуючи видане 17 березня 2006 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на 1/2 частку спірної квартири, Позивач [PERSON] посилається на те, що відповідна частка у спадковому майні, яке відкрилося після смерті їх матері [PERSON] (а саме 1/4 частка у праві власності на спірну квартиру) належить їй по закону, оскільки вона у встановлений законом 6-місячний строк з часу відкриття спадщини звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Суд погоджується з такими доводами Позивача, оскільки в ході розгляду справи на підставі документів, які містяться у спадковій справі №203 (том 1, а.с.145-164), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, Судом встановлено, що в межах шестимісячного строку після смерті матері, [PERSON] , а саме 22 лютого 2005 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (том 1, а.с.159). Таким чином, на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини (1/4 спірної квартири) вона належить спадкоємцеві [PERSON] з часу відкриття спадщини, тобто з [INFO]. Однак, Судом встановлено, що в подальшому із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] до нотаріальної контори не зверталася. При цьому, Суд зауважує, що як спадкоємцю за законом на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України [PERSON] належить лише 1/4 частка спірної квартири, а тому її вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] в повному обсязі є безпідставними. В іншій частині дане свідоцтво спадкових прав [PERSON] не порушує. Отже, оскільки [PERSON] відповідно до частин першої-другої статті 1269 ЦК України (в редакції станом на час відкриття спадщини) прийняла спадщину після померлої [PERSON] , вона набула право одержати свідоцтво про право на спадщину, одержавши право власності на спадкове майно - 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що свідоцтво про право на спадщину за законом державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І. на спірне нерухоме майно (1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] ) видано 17 березня 2006 року лише на одного спадкоємця - дочку померлої [PERSON] . Таким чином оспорюване свідоцтво порушує право іншої доньки померлої [PERSON] - [PERSON] - на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку, що їй належить в порядку спадкування (1/4 частки квартири). Отже видача нотаріусом спірного свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно на користь іншого спадкоємця порушує права другого спадкоємця, що є підставою для задоволення позову в цій частині. Проте, спірне свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним тільки в 1/4 частці спадкового майна, оскільки Відповідач 1, яка прийняла спадщину, правомірно набула право власності на іншу 1/4 частку спадкового майна, тому підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на належну [PERSON] частку у спадковому майні немає. Розглядаючи аналогічний за суттю та фактичними обставинами спір, Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 363/2488/22 (провадження № 61-13426св23) зазначив наступне: «Встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на частину спірної квартири, оскільки інша її частина належить відповідачу, про що свідчить свідоцтво про право власності № 78 від 23 серпня 1996 року. [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі та на момент смерті матері [PERSON] проживала разом з нею, а тому відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла у встановленому законом порядку спадщину. Отже, сторони успадкували частину квартири [ADDRESS] , тобто кожній зі сторін в порядку спадкування належить по частині спірної нерухомості. Незважаючи на це, 28 серпня 2016 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НВТ № 581379 на всю спірну квартиру вцілому. Встановивши, що внаслідок видачі [PERSON] оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом було порушено право позивача на спадщину після смерті матері, оскільки [PERSON] відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, суд попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову». Разом з тим, в ході розгляду справи представником [PERSON] подано до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підставу відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Так, оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом видано 17 березня 2006 року. З даним цивільним позовом про його оскарження [PERSON] звернулася до суду 16 січня 2023 року (про що свідчить відповідна реєстраційна відмітка на першій сторінці позовної заяви). Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року у справі № 441/688/18 (провадження № 61-2912св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 711/4004/19 (провадження № 61-2485св21) викладено правові висновки, відповідно до яких до правовідносин у справах за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним застосовується трирічний строк для звернення до суду за захистом порушеного права, який розпочинає свій відлік з моменту видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Момент, з якого особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, пов`язується з датою видачі нотаріусом відповідного свідоцтва. Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. У постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду визнав помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що поданий позов про визнання свідоцтва про право на спадщину від 15 лютого 2012 року недійсним за своєю правовою природою є негаторним і на нього не поширюється позовна давність, оскільки самий факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, підтверджує порушення прав та інтересів цього спадкоємця, саме тому перебіг позовної давності потрібно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців, а у разі якщо спадкоємець, права та інтереси якого порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом. У вказаній справі Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду також зазначив наступне. Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) іншому із спадкоємців або особі, яка не мала права на спадкування, перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців (єдиному спадкоємцю), який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже свідчить про виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті. Видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) одному із спадкоємців унеможливлює завершення оформлення своїх спадкових прав іншим із спадкоємців. Варто враховувати, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав. Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не згадуються вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Так, у пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Надаючи оцінку сутності заявленої вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду враховує, що негаторний позов - це позов власника, який фактично володіє майном, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Натомість видача відповідачеві свідоцтва про право на спадщину не є таким порушенням, що не пов`язане із позбавленням володіння, оскільки факт видачі свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) та реєстрація права власності на спадкове майно за одним із спадкоємців створює ситуацію, за якої другий із спадкоємців позбавляється права на спадщину в цілому та не може оформити своє право зокрема. При цьому, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Оспорювання свідоцтва відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності свідоцтва, а тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не може бути ототожнена та/або кваліфікована як негаторний позов. Відтак, у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду звернув увагу, що за своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України. В ході розгляду справи Позивач [PERSON] та її представник не надали суду обґрунтованих пояснень стосовно причин пропуску строку позовної давності до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 17.03.2006 року. Судом, в свою чергу, таких обставин не встановлено. Відсутність в законі вимоги щодо строку отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину не є саме по собі підставою для визнання причин пропуску строку звернення до суду з позовом про оскарження свідоцтва, виданого іншому спадкоємцю, поважними. Позивач не довела, що звернулася до суду у межах позовної давності з моменту, коли їй з об`єктивних причин могло бути відомо про порушення її спадкових прав. Поважність причин пропуску позовної давності позивач також не довела. Аналогічного висновку за аналогічних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21). Посилання Позивача на усні домовленості з Відповідачем 1 щодо порядку спадкування спірної частки у квартирі не підтверджуються належними засобами доказування, а представник Відповідача 1 такі домовленості заперечував. Відповідно до частин 3-5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За таких обставин у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.03.2006 року, виданого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою [PERSON] щодо успадкування 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] - слід відмовити (щодо 1/4 частки - у зв`язку з відсутністю порушеного права [PERSON] ; щодо іншої 1/4 частки - у зв`язку з пропуску позивачем строку звернення до суду з даною позовною вимогою). Позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на 1/2 квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка отримана на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-559 від 17.03.2006 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І. є похідною від вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом - а тому не підлягає задоволенню у зв`язку з відмовою у задоволенні первинної вимоги. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.10.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Підхомною О.Д., зареєстрованого в реєстрі за №1072 та скасування права власності. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові 14.11.2018 р. у справі № 183/1617/18, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги (зокрема, про визнання недійсним правочину), спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 р. у справі № 488/5027/14-ц та від 21 серпня 2019 р. у справі № 911/3681/17. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного, зокрема нікчемного, правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий. Приписи частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не можуть задовольнятися позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 29 березня 2017 р. у справі № 6-3104цс16). Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 р. у справі № 6-53цс12). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 р. у справі № 756/13683/16-ц та від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц. Крім того, в постановах Верховного Суду України по справах № 3-1515гс16 від 15 березня 2017 р., № 3-1533гс16 від 25 січня 2017 р., № 3-1058гс16 від 23 листопада 2016 року, N 3-604гс16 від 5 жовтня 2016 р., викладено наступне. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів". Отже, для вірного застосування п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в даному випадку необхідно встановити, яким саме шляхом вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі зазначених осіб, тобто необхідна оцінка з відповідними наслідками саме першого у ланцюгу правочину. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю, викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 р. у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 р. у справі № 488/5027/14-ц та від 29 травня 2019 р. у справі № 367/2022/15-ц. Таким чином, пред`явлення вимоги про визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири у спірних правовідносинах є неналежним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Аналогічного висновку за аналогічних обставин справи дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2023 року у справі № 295/12917/19-ц (провадження № 61-102св23). Крім того, Суд звертає увагу на те, що за даним позовом відповідачами визначено [PERSON] та Першу Івано-Франківську державну нотаріальну контору. [PERSON] за позовом [PERSON] є третьою особою. Натомість, сторонами оскаржуваного Договору купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д., є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згудно усталеної практики Верховного Суду вказані особи повинні бути відповідачами у справі. Частиною другої статті 48 ЦПК України визначено, що позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц). З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню. Представник позивача і сама Позивач у цій справі на стадії підготовчого провадження клопотань про залучення до участі в справі співвідповідача [PERSON] та [PERSON] не заявляли. Натомість [PERSON] стороною позивача віднесено до кола третіх осіб на стороні відповідача. Після початку розгляду справи по суті на стадії пояснень сторін на запитання суду щодо сторін оскаржуваного договору представником Позивача заявлено клопотання про залучення в якості співвідповідача лише [PERSON] . Клопотання про залучення в якості співвідповідача [PERSON] до суду не подавалося взагалі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.06.2024 року в задоволенні клопотання представника позивача І.Сулими про залучення співвідповідача в даній цивільній справі відмовлено. Вказану ухвалу мотивовано тим, що в справі, що розглядається, клопотання про залучення співвідповідача надійшло до суду вже на стадії розгляду справи по суті (на стадії пояснень сторін). При цьому, на стадії підготовчого засідання сторона позивача мала бути обізнаними про підстави залучення [PERSON] в якості співвідповідача, оскільки копію оскаржуваного договору купівлі-продажу самостійно додано ними до позовної заяви. Стороною Позивача не доведено, що вони не знали та не могли знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача. Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.10.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття. При цьому, Суд звертає увагу, що питання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] стороною Позивача взагалі не ставилося, а залучення її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не відповідає її процесуальному статусу як учасника спірних матеріальних правовідносин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог. Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення. Згідно з частиною шостою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу. Таким чином, на них не поширюються права, передбачені статтею 49 ЦПК. Відтак, Позивачем зазначено неналежне коло відповідачів за вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що є окремою самостійною підставою для відмови в позові. Вимога щодо скасування права власності, як наслідок визнання недійсним договору, є похідною, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає у зв`язку з неналежністю первинного способу захисту. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судовий збір слід розподілити відповідно до статті 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 1216-1218, 1220, 1268-1270, 1278, 1296, 1297, 1300, 1301 ЦК України,

Outcome: dismissed