Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Шевченко Д.С., звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за позивачем право власності в порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та скасувати арешт на вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями, накладений на підставі ухвали Фрунзенського районного суду у справі №2-1445/2001 від 27.02.2001. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за [PERSON] , який помер [INFO] .Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкова маса складається з 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] .Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] було відмовлено з підстав того, що на нерухоме майно накладено арешт на підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.02.2001 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 374034441, реєстраційний номер обтяження 5606890.Так, в провадженні Фрунзенського районного суду міста Харкова перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. 27.02.2001 року ухвалою суду в порядку забезпечення позову було накладено арешт на домоволодіння, що належало батькові позивача, в цілому. На підставі даної ухвали суду в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зроблено запис № 5606918 від 05.09.2007 року про накладення арешту. Цей запис з реєстру до теперішнього часу не виключений. Судом у цій справі було прийнято рішення від 27.09.2002 року про часткове задоволення позову, яке набрало законної сили. Таким чином, після набрання рішенням суду по справі законної сили, питання щодо заходу забезпечення позову не було вирішено. [PERSON] та [PERSON] померли. Подальше збереження арешту на 1/2 частину домоволодіння, яка належала [PERSON] не має жодного практичного сенсу та правових підстав, цей арешт порушує права та законні інтереси [PERSON] як спадкоємця та не дає можливості [PERSON] отримати свідоцтво про спадщину.Виконавче провадження після зазначеного вище судового процесу не відкривалося, ніяких замін сторін у виконавчому провадженні, претензій кредиторів спадкодавця до нотаріуса не заявлялося. Рішення по справі № 2-78/2002 стосувалося виключно [PERSON] , якого вищевказаним рішенням було зобов`язано вчинити певні дії. Позивач вказує на порушення його прав, як спадкоємця [PERSON] , оскільки він позбавлений можливості успадкувати майно через накладений на нього арешт. У зв`язку з вищевикладеним просив позов задовольнити. Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду. Позивач в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, суду про причини неявки не повідомив. Представник позивача адвокат Шевченко Д.С. в судових засіданнях підтримувала позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, проте через канцелярію надала заяву, в якій позовні вимоги визнає. Крім того, в судовому засіданні 17.09.2024 вона надала пояснення, згідно яких підтвердила обставини, викладені в позові, та не заперечувала проти задоволення позову. Подальший розгляд справи просила проводити без її присутності. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] , відповідно до відомостей з Реєстру територіальної громади міста Харкова. Причини неявки відповідач суду не повідомляв, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило, в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко В.С. в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від відповідача не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. Вислухавши пояснення представника позивача - адвоката Шевченко Д.С., відповідача [PERSON] під час судового засідання 03.10.2024, дослідивши надані стороною позивача і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд зазначає таке. Судовим розглядом встановлено, що в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова перебувала на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.02.2001 було задоволено заяву позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на домоволодіння, що належить [PERSON] , розташоване за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] )( на даний час [ADDRESS] ). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.09.2002 позов задоволено частково. Усунуто порушене право власності [PERSON] , зобов`язано [PERSON] знести самовільно збудовану прибудову до його частини будинку [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] змістити стіну сараю літ. «Г», що йому належить, на відстань не менше одного метра від забору домоволодіння [PERSON] . Знесення самовільно збудованої прибудови та зміщення стіни сараю [PERSON] здійснити за свій рахунок. Також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму 8 грн. 50 коп. сплаченого судового збору, а також суму 338 грн. 60 коп. на користь [PERSON] , сплачену нею за проведення будівельно-технічної експертизи. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 800 грн. матеріальної шкоди. Рішення суду набрало законної сили 29.10.2002. Сторонами по вищевказаній цивільній справі були [PERSON] та [PERSON] . Вказаним особам на праві власності в розмірі по частки належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] )( на даний час [ADDRESS] ), що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.01.1976, договором дарування від 23.07.1957, листом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1020/0408/22 від 27.07.2022. [INFO] [PERSON] померла. З листа Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори №1088/02-14 від 24.10.2022 вбачається, що спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON] [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 03.01.2017, актовий запис 39. Позивач [PERSON] прийняв після смерті [PERSON] спадщину фактичним шляхом, оскільки проживав та був зареєстрований разом з померлим на день його смерті, що вбачається з листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко В.С. №118/02-14 від 01.05.2024. Крім того з вказаного листа вбачається, що нотаріус позбавлена можливості видати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] у зв`язку з накладенням арешту на підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.02.2001 на майно померлого [PERSON] , а саме домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. від 05.11.2024 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки вчинення такої нотаріальної дії суперечить законові. Таким чином, позивач позбавлений можливості успадкувати майно через накладений на нього арешт, що призводить до порушення його прав. Як зазначено у п. 9 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Пунктом 1 ч. 2 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналіз норм цієї статті дає підстави для висновку, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (пункт 4.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). З матеріалів справи вбачається, що нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки вчинення такої нотаріальної дії суперечить законові. Так, на вищевказане спадкове майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27.02.2001, накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 5606890. З огляду на те, що позивач [PERSON] позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом на майно, а саме 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] (на даний час [ADDRESS] ), після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , через накладений арешт, що призводить до порушення його прав, як спадкоємця [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Outcome: approved