Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про встановлення факту проживання однією родиною та спільне виховання та утримання дитини, в якому просить: - встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] у період з 2014 року по 2023 рік проживали разом однією родиною та займалися вихованням та утриманням доньки [PERSON] , [INFO] спільно; - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] свою неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] утримували та виховували спільно. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27 липня 2013 року, [PERSON] , зареєстрував шлюб з [PERSON] , актовий запис № 278 у Заводському відділі державної РАЦС реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. [INFO] у них народилась спільна дитина, донька [PERSON] . Їх родина проживала як всі звичайні родини, виховували доньку та займалися спільним господарством. Як і у кожній родині були розбіжності у поглядах на життя та ведення спільного побуту. Згодом, його колишня дружина, відповідачка [PERSON] запропонувала розлучитися, але продовжити спільно виховувати доньку та вести господарство. Розлучення їй потрібно було у зв`язку з особистими причинами. Станом на дату розлучення причини йому не були відомі. [PERSON] , як батькові було важливо, що їх неповнолітня донька проживатиме із ним і він зможе приділяти всю належну увагу їй. 2014 року [PERSON] подала позов до суду про розірвання шлюбу і рішенням Баглійського районного суду від 15 грудня 2014 року вони були розлучені. Цим рішенням не було визначено місце проживання неповнолітньої дитини, їх спільної доньки [PERSON] . На дату розлучення це питання не ставилось, позаяк сумнівів у тому де буде проживати дитина не було. Під час судових процесів і після вони продовжували проживати разом, вели спільний побут та виховували доньку. З 2014 року вони постійно проживали разом і жодного дня окремо не мешкали. 02 вересня 2019 року [PERSON] реалізуючи свій неправомірний задум звертається до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ із заявою про стягнення з [PERSON] , аліментів на утримання неповнолітньої дитини, їх спільної дитини, яка фактично проживає із ним, перебуває на його утриманні та під його батьківським піклуванням. Звернувшись до суду, відповідачка [PERSON] жодного слова йому не сказала, що подала заяву такого змісту, а натомість продовжувала проживати із ним однією родиною та повністю ділити родинні обов`язки та домашнє господарство. 01 вересня 2020 року їх спільна дитина [PERSON] пішла до першого класу Комунального закладу «Гімназія №28» Кам`янської міської ради (місце знаходження Україна, Дніпропетровська область, м.Кам`янське, вул. Криворізька, 41), цей заклад освіти найближчий до місця проживання дитини. Він, як батько дитини, постійно приділяв належну увагу доньці, відвідував школу, цікавився досягненнями, був на зв`язку з вчителями та адміністрацією школи. Дитина проживала разом із ним і відвідувала школу, яка знаходиться біля будинку, в якому проживала (мікрорайон школи). [PERSON] , його колишня дружина, мати неповнолітньої доньки [PERSON] , подаючи заяву до суду про стягнення аліментів із нього на утримання дитини вводить в оману суд та усвідомлюючи, що дитина фактично знаходиться на утриманні батька просить суд видати судовий наказ. Отримавши судовий наказ, [PERSON] жодного слова йому як своєю цивільному чоловіку не повідомила. Натомість продовжує проживати із ним в одному будинку та вести одне господарство. У 2023 році, через майже 4 роки спільного проживання, [PERSON] , вирішує завершити свій неправомірний план та стягнути із нього велику суму грошей, так званий борг, що виріс з дня видачі наказу, оскільки про наказ він не знав. Колишня дружина звернулась до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та головний державний виконавець Володимир Курило відкрив провадження про примусове виконання судового наказу. Коли він намагався дізнатись у колишньої дружини для чого вона це робить, [PERSON] в усній розмові повідомила, що так треба і що він буде відповідати за все. Окремо зазначила, що змусить його повернути всі гроші, які начебто він винен. У нього є вагомі підстави стверджувати, що [PERSON] , відповідачка, мала і має свій план і в установленому порядку буде доводити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Судом вживалися заходи щодо її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник Служба у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву, в якій просив справу розглянути за їх відсутністю. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.280 та відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які кожний окремо підтвердили факт постійного проживання позивача [PERSON] із відповідачкою [PERSON] та їх спільною дитиною [PERSON] , ведення спільного господарства, дослідивши додані до позовної заяви докази, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правовідносини по справі є цивільно-правовими та стосуються сімейних відносин у зв`язку з чим підлягають розгляду відповідно до положень Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Судом було встановлено, що 27 липня 2013 року, [PERSON] , зареєстрував шлюб з [PERSON] , актовий запис № 278 у Заводському відділі державної РАЦС реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Відповідно до Свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 27.11.2013 року зроблено відповідний актовий запис №616, де в графі батько вказано [PERSON] , мати - [PERSON] . Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 15.12.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 26.12.2014 року та ним не було визначено місце проживання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] .. Судовим наказом виданим 02.09.2019 року Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно із характеристики Комунального закладу «Гімназія №28» Кам`янської міської ради, [PERSON] , [INFO] навчається в гімназії з 01.09.2020 року, за цей час зарекомендувала себе як старанна, відповідальна здобувачка освіти, користується авторитетом серед однокласників, бере активну участь у шкільному житті та житті класу, є учасником різноманітних конкурсів, акцій, свят. Зпершого класу навчання дитини сім`я проживала спільно в будинку батька [PERSON] .. Дитина мала окрему обладнану кімнату та всі умови для навчання. Тато, [PERSON] приймає активну участь у житті та вихованні дитини. Письмовими поясненнями свідка [PERSON] в яких зазначено, що він добре знає [PERSON] , як людину, яка повністю забезпечувала свою родину усім необхідним, у вільний час від роботи постійно знаходився зі своєю родиною. Із письмових пояснень свідка [PERSON] вбачається, що він родину [PERSON] знає з 2017 року, оскільки постійно спілкувались та досі спілкуються їх доньки. [PERSON] він бачив постійно зі своєю родиною, останній матеріально забезпечував родину усім необхідним, проводив час із донькою. Статтею 3 Сімейного Кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: - має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); - мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); - відсутній спір про право. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу здійснюється судом в порядку окремого провадження. До заяви про встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки: Докази, які підтверджують наявність факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного. Докази, що свідчать про спільне ведення господарства (спільна сплата рахунків, оформлення кредитів, докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності), довідки (або акти обстежень житлових умов) житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства). Проживання сім`єю без шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно, однак не є підставою для виникнення прав і обов`язків подружжя. Згідно ч.1 ст.161 Сімейного Кодексу України зазначається, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Велика Палата Верховного Суду змінила судову практику у спорах про визначення місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає дитині можливість висловлювати свої думки і приділяє їм належну увагу. Розглядаючи справи щодо місця проживання дитини, суди враховують рівність прав матері та батька і беруть до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Вік дитини з якого враховується її думка при визначенні питання про її місце проживання в Україні становить 10 років. Визначено, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: - спільне проживання чоловіка і жінки; - спільний побут; - взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; - спільний бюджет; спільне харчування; - купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; - наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; - інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: - має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу здійснюється судом в порядку окремого провадження. Норма статті 315 ЦПК України щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки застосовується до правовідносин, які виникли з 01 січня 2004 року (набрання чинності Сімейним кодексом України від 10 січня 2002 року №2947-111). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; - документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; - документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Права батька дитини після розлучення фактично ніяк не звужуються і залишаються в тому самому обсязі, що і були в шлюбі. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Але в дійсності має місце своєрідне обмеження цих прав, що виражається у рішенні подружжя чи суду щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків За змістом статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України ) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочок, синів; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело створення коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини першої статті 183 СК України частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною першою статті 184 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами справи) визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з підпунктом 1 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" відповідно до ст. 192 СК (2947-14) Розмір аліментів, визначених судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи покращення здоров`я когось із ними. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду судом справи) кожна сторона зобов`язана довести ті матеріали, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі повторного спору за рішенням суду, з урахуванням вимог, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися вперед або покриватися після їх фактичного нанесення разово, протягом або постійно (частина друга статті 185 СК України ). Аналогічна позиція викладена у п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13. Так, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки,- що й є ознаками сім`ї. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» Суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 СКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про встановлення факту проживання однією родиною та спільне виховання та утримання дитини та встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у період з 2014 року по 2023 рік проживали разом однією родиною та займалися вихованням та утриманням доньки [PERSON] , [INFO] спільно. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , свою неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] утримували та виховували спільно. Задовольняючи позов, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме судовий збір у сумі 1211 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved