Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Пирятинського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про поділ майна. Свої вимоги мотивує тим, що 12 листопада 2000 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Спільне життя з відповідачем не склалося, а тому 02 березня 2023 року вони шлюб розірвали. За час проживання у шлюбі ними було набуто житловий будинок з господарськими будівлями та присадибну ділянку [ADDRESS] . Вказане майно було набуте на підставі договору купівлі-продажу від 02 листопада 2004 року та зареєстровано в цілому за [PERSON] . Адреса вказаного житлового будинку була впорядкована рішенням виконавчого комітету Пирятинської міської ради №189 від 27 червня 2018 року. Спірний будинок було придбано за кредитні кошти, які було виплачено 14 червня 2012 року. Добровільно відповідач не бажає розділити майно придбане за час шлюбу, оскільки він вважає, що якщо кредит був оформлений на нього і будинок зареєстрований лише на нього то і належить будинок виключно йому, хоча кредит був виплачений зі спільного сімейного бюджету. На підставі викладеного позивачка просить суд поділити майно, що є спільною власністю сторін виділивши їй половину жилого будинку з господарськими будівлями та присадибної земельної ділянки [ADDRESS] , що придбане на підставі договору купівлі продажу від 02 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І. П. Судові витрати з відповідача не стягувати. Позивачка просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги задовольнити, про що надала відповідну заяву. Відповідач позовні вимоги визнав, просив справу слухати без його участі, про що надав відповідну заяву. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 2000 року по 04 квітня 2023 року, що підтверджується рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 02 березня 2023 року (а.с. 6). 02 листопада 2004 року під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І. П., зареєстрованого в реєстрі за № 3008, за кредитні кошти, на ім`я [PERSON] було придбано житловий будинок, загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., та земельні ділянки для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства розміром 0,9408 га, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Зазначений житловий будинок та земельні ділянки були придбані у кредит відповідно до умов кредитного договору № PLP0G008000011 від 24 листопада 2004 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» як кредитором та [PERSON] як позичальником, згідно з яким банком позичальнику надано кредит у розмірі 13470 грн зі сплатою 1,67 відсотків на місяць (а.с. 9-10). Повернення зазначеного кредиту забезпечено іпотекою придбаного за рахунок кредиту майна, зокрема, житловим будинком, загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., та земельними ділянками для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства розміром 0,9408 га, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). [PERSON] надала згоду на укладення [PERSON] кредитного договору № PLP0G008000011 від 24 листопада 2004 року, одержання останнім кредитних коштів та використанні їх відповідно до укладеного кредитного договору, а також [PERSON] \~надала згоду\~на передачу\~в іпотеку\~будь-якого\~майна,\~що належить\~їй на\~праві спільної\~власності з\~ [PERSON] ,\~у тому\~числі вказаний\~житловий будинок\~та земельні\~ділянки.\~Окрім цього,\~ [PERSON] \~надав заяву\~в якій\~вказав,\~що проживає\~однією сім`єю\~з [PERSON] \~(а.с.\~10).\~ Відповідно до Витягу про реєстрацію права на нерухоме майно в КП «Лубенське МБТІ», вказаний будинок зареєстрований в цілому за [PERSON] (а.с. 8). \~ \~ \~ \~Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку ПЛ №104317, [PERSON] належить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,8311 га, кадастровий номер 5323880101:01:003:0004, на підставі договору купівлі продажу №3008 від 02 лютого 2004 року (а.с. 13). Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку ПЛ №104310, [PERSON] належить земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва, площею 0,1097 га, кадастровий номер 5323880101:01:003:0003, на підставі договору купівлі продажу №3008 від 02 лютого 2004 року (а.с. 14). Борг за зазначеним кредитним договором виплачено у повному обсязі, що підтверджується витягами про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстрація вилучення запису) №36475812 від 14 червня 2012 року та №36475621 від 14 червня 2012 року (а.с. 16-17). Згідно довідки Виконавчого комітету Пирятинської міської ради № П5111 від 06 березня 2020 року, адреса житлового будинку, що належить [PERSON] після впорядкування стала: [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до відомостей в технічному паспорті та витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва №1261 від 26 липня 2024 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 57,4 кв. м., житловою площею 28,5 кв. м., прибудови «а», гаража «Б», сараїв «Г», «Д», огорожі №1 (а.с. 18-25). Ринкова вартість вказаного будинку становить: 97091 грн (а.с. 26). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22.02.2021 року у справі № 264/2232/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно з вимогами статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України на суд покладено обов`язок оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Частинами першою, другою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтями 370, 372 ЦК України,співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна,що є у спільній сумісній власності,крім випадків,установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається,що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім цього,майно,що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними,крім випадків,установлених законом. Уразі поділу майна,що є у спільній сумісній власності,вважається,що частки співвласників управі спільної сумісної власності є рівними,якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин,які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 2000 року по 04 квітня 2023 року. 02 листопада 2004 року під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу, на ім`я [PERSON] було придбано спірний житловий будинок та земельні ділянки для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок та земельні ділянки були придбані у кредит відповідно до умов кредитного договору № PLP0G008000011 від 24 листопада 2004 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» як кредитором та [PERSON] як позичальником, згідно з яким банком позичальнику надано кредит у розмірі 13470 грн зі сплатою 1,67 відсотків на місяць Повернення зазначеного кредиту забезпечено іпотекою придбаного за рахунок кредиту майна. При цьому, [PERSON] надала згоду на укладення [PERSON] кредитного договору № PLP0G008000011 від 24 листопада 2004 року, одержання останнім кредитних коштів та використанні їх відповідно до укладеного кредитного договору, а також [PERSON] надала згоду на передачу в іпотеку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з [PERSON] , у тому числі вказаний житловий будинок та земельні ділянки, а [PERSON] в свою чергу підтвердив своєю заявою, що проживає однією сім`єю з [PERSON] . Погашення отриманого кредиту відбулося в період перебування сторін в шлюбі, що підтверджується витягами про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстрація вилучення запису) №36475812 від 14 червня 2012 року та №36475621 від 14 червня 2012 року. Таким чином, фактично спірний будинок та земельні ділянки були набуті сторонами у період шлюбу за кредитні кошти, що були повернуті в період\~перебування сторін\~в шлюбіта враховуючи, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, суд вважає, що спірний будинок та земельні ділянки булі придбані за спільні кошти подружжя. Докази протилежного надані не були. Отже, суд приходить до висновку, що спірний будинок та земельні ділянки належать сторонам у справі на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу саме в порядку поділу сумісної власності подружжя. Враховуючи, надані сторонами докази, суд при ухваленні рішення виходить з того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними та не вбачає підстав для відступлення від рівності часток подружжя.

Outcome: approved