Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

06.09.2021\~року позивач\~Одеський національний\~медичний університет\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~\~ [PERSON] \~про\~стягнення витрат\~на навчання\~за державним\~замовленням,\~в обґрунтування\~якого зазначено,\~що 18\~липня 2014\~року між\~Одеським національним медичним університетом та [PERSON] було укладено договір № 1034 від 18.07.2014 року про підготовку фахівців з вищою освітою на контрактних умовах. Відповідно до ч. 1 Договору «Предмет договору» Університет приймає на себе зобов`язання надати якісні теоретичні і практичні освітні послуги студенту строком на 5 років на факультеті лікувальна справа медичного факультету № 2 в Одеському національному медичному університеті за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до п. 2.5 після отримання Диплома Студент зобов`язаний прибути до місця працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України або за направленням про самостійне працевлаштування та відпрацювати там не менше 3-х років у разі відмови від відпрацювати студент зобов`язаний відшкодувати кошти за навчання до державного бюджету. У 2020 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. 22.05.20202 року керівництво Одеського національного медичного університету затвердило заяву [PERSON] про самостійне працевлаштування. Станом на серпень 2021 року [PERSON] не було надано жодного документу про відпрацювання. Одеським національним медичним університетом умови договору № 1034 від 18 липня 2014 року виконувались у повному обсязі. В свою чергу відповідач умови договору не виконав, своєчасно не приступив на місце відпрацювання та не надав Університету жодних пояснювальних документів. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача витрати на навчання за державним замовленням у сумі 165 538,48 грн, які складаються з фактичних витрат на навчання та стипендії, а також витрати у сумі 2483,07 грн зі сплати судового збору. 23 лютого 2022 року на адресу суду, від представника відповідача адвоката Шестопалова О.О. надійшов відзив в якому зазначив, що відповідач не погоджується з позовними вимогами Одеського національного медичного університету, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 18 липня 2014 року між Одеським національним медичним університетом та [PERSON] було укладено договір № 1034 від 18.07.2014 року про підготовку фахівців з вищою освітою. 30 червня 2020 року [PERSON] отримав диплом спеціаліста серії [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] закінчив у 2020 році Одеський національний медичний університет та здобув кваліфікацію за освітньо - кваліфікаційним рівнем спеціаліст спеціальністю лікувальна справа професійної кваліфікації лікар. В своєму позові ОНМедУ посилається на те, що відповідно до ч. 1 Договору «Університет» зобов`язується забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку «Студента» за рахунок державного бюджету України. Вся сплата за цією угодою проводиться Міністерством охорони здоров`я України за рахунок бюджетних коштів відповідно до діючих нормативних актів. Згідно до п. 2.2.5. Договору Студент зобов`язується після отримання диплома прибути до місця працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України і відпрацювати там не менш трьох років, а в разі відмови - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання. За не виконання [PERSON] умов Договору позивач просить стягнути суму витрат на оплату навчання в розмірі 165 538,48 грн. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Станом на час отримання відповідачем диплому про вищу освіту зазначена норма втратила законну силу, а тому застосуванню до правовідносин сторін підлягають норми цивільного законодавства, яке регулює договірні відносини. До позову не надано направлення Міністерства охорони здоров`я України про працевлаштування відповідача [PERSON] та документів, що підтверджуються отримання відповідачем такого направлення. Без отримання такого направлення у відповідача не виникає обов`язку щодо прибуття на місце працевлаштування, адже про таке місце працевлаштування відповідачеві не відомо. Що стосується доданої до позову заяви [PERSON] , то відповідач вважає, що зазначена заява не має враховуватися судом з огляду на той факт, що можливість самостійного працевлаштування Студентом не передбачена Договором. Зазначена заява не може бути підставою для звільнення Університету від зобов`язання щодо підготовки комплекту документів Студента та вчинення з ними відповідних дій в Міністерстві охорони здоров`я з працевлаштування в державному секторі медичних установ, враховуючи і те що заява була погоджена керівництвом Університетом 22.05.2020 року, тобто більш ніж за місяць до отримання [PERSON] диплому спеціаліста. При цьому обов`язок щодо працевлаштування у Студента виникає саме з моменту отримання диплому та після отримання відповідного направлення на працевлаштування, а тому будь-які заяви, зроблені до отримання диплому не мають юридичної сили. Договором не передбачена жодна відповідальність за невиконання заяви про самостійне працевлаштування Студента. Є лише відповідальність за неприбуття на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я або не відпрацювання в такому місці щонайменше трьох років. Ухвалою від 03 грудня 2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження, призначено судове засідання у спрощеному провадженні. Представник позивача Одеського національного медичного університету в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, матеріали справи містять заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що від представника позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з вимогами ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що\~18.07.2014 року між сторонами було укладено угоду про підготовку фахівця з вищою освітою та відповідача було зараховано на 1-й курс медичного факультету № 2, лікувальна справа. Згідно укладеної угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови від відпрацювання за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2020 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. 22.05.2020 року керівництво Одеського національного медичного університету затвердило заяву [PERSON] про самостійне працевлаштування. Вимоги позову ґрунтуються на тому, що відповідач після закінчення навчання на бюджетній формі, відмовився від відпрацювання, а тому повинен відшкодувати вартість навчання. Згідно з частиною 2\~статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою\~статті 52 Закону України «Про освіту»\~(яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди), пунктом 2\~Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14\~постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням»\~(чинний на час укладення угоди № 14 від 01.09.2008 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Частиною 1\~статті 509 ЦК України\~визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої\~стаття 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до\~статті 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини 1\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Суд констатує, що матеріали справи містять заяву [PERSON] , згідно якої він висловлює бажання працевлаштуватися самостійно. Наведена заява містить резолюцію «не заперечую» в.о. проректора з науково-педагогічної роботи [PERSON] , 22.05.2020. В свою чергу, пунктом 2.5 Угоди №1034 про підготовку фахівців з вищою освітою від 18.07.2014 року прямо передбачено, що у разі відмови прибути до місця працевлаштування, що фактично заявою здійснив [PERSON] , він повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання. З огляду на викладене, суд зазначає, що Одеський національний медичний університет умови Угоди від 18.07.2014 року за №1034 виконав у повному обсязі, надав належної якості освітні послуги та видав [PERSON] про закінчення навчання державного зразка, а відповідач заявою відмовився від працевлаштування, зазначивши про самостійне працевлаштування, при цьому не відшкодувавши до державного бюджету вартість навчання. Відповідно до розрахункових відомостей «Витрати на навчання за державним замовленням» та «Стипендіального фонду» посадових осіб Одеського національного медичного університету загальна сума заборгованості по студенту яку необхідно відшкодувати становить 165538,48 грн., з них:117452,00 грн. - витрати на навчання та 48086,48 грн.\~виплачена стипендія. Таким чином, відповідач [PERSON] не надав доказів належного виконання взятих на себе зобов`язань, Державний бюджет України поніс значні втрати, що є порушення прав та законних інтересів Університету та Держави. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини другої\~статті 52 Закону України «Про освіту»\~(в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди від 02 липня 2009 року), пункту 2 Указу Президента «77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди від 02 липня 2009 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування №367 (редакція чинна на час укладення угоди від 02 липня 2009 року) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ). Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування №367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-1), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц). Згідно з ч. 1\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення прав та обов`язків, які затверджено у п.1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України, є договори та інші правочини. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. При цьому, суд відхиляє доводи адвоката Шестопалова О.О. відносно відмови у задоволенні позову, з підстав відсутності в матеріалах справи направлення, неможливості оцінки заяви відповідача, як відмови прибути до місця працевлаштування, внаслідок не отримання на той час диплому. Суд зазначає, що наведені доводи адвоката Шестопалова О.О. позбавлені правового та доказового обґрунтування, фактично зводяться до невірного тлумачення умов Угоди №1034 про підготовку фахівців з вищою освітою від 18.07.2014 року. В свою чергу, суд зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи (постанова КЦС ВС від 20.11.2024 №520/820/17). Відповідно до ч. 1, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивачем 19.07.2021 року при подачі позову було сплачено судовий збір, у розмірі 2483,07 грн. Відповідно до змісту ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2483,07 грн.

Outcome: approved