Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

У січні 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , згідно вимог якої позивач просить суд визнати її особистою приватною власністю: -квартиру [ADDRESS] , що складається з 4 кімнат, жилою площею 122.30 кв.м. та загальною площею 219,80 кв.м., право власності на яку зареєстровано 29 листопада 2011 року на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 06 жовтня 2010 року, реєстраційний номер майна з Реєстру прав власності на нерухоме майно: 35299335; -гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) [ADDRESS] , площею 13,80 кв.м., право власності на який зареєстровано 29 листопада 2011 року на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 06 жовтня 2010 року, реєстраційний номер майна з Реєстру прав власності на нерухоме майно: 35298820; -гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) [ADDRESS] , площею 13,30 кв.м., право власності на який зареєстровано 29 листопада 2011 року на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 06 жовтня 2010 року, реєстраційний номер майна з Реєстру прав власності на нерухоме майно: 35299049.стягнути із відповідача понесенні нею судові витрати у цій справі. В обґрунтування позову [PERSON] зазначено, що вказані об`єкти нерухомого майна є її особистою приватною власністю та не мають статусу спільного сумісного майна подружжя, оскільки таке майно було придбане нею за особисті кошти та ще до реєстрації шлюбу з відповідачем, не зважаючи на той факт, що державна реєстрація права власності на таке майно відбулася вже в період її перебування в шлюбі з відповідачем. Оскільки відповідачем не визнається факт набуття спірного майна у особисту приватну власність позивачем, вона змушена звернутися до суду для захисту її майнових прав та інтересів. Ухвалою суду від 16 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 20 березня 2023 року [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що він не визнає позовні вимоги, оскільки до позовної заяви позивач не долучає належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів на спростування презумпції спільності сумісної власності майна та на підтвердження джерела походження коштів, сплачених за спірне майно. 20 березня 2023 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд: -встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01 травня 2008 року по 22 серпня 2009 року; -визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на: квартиру [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. -визнати право власності [PERSON] та [PERSON] на майна, а саме: квартири [ADDRESS] ; машиномісця № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; машиномісця № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. -судові витрати покласти на [PERSON] . В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] посилається на те, що 01 травня 2008 року він та відповідач за зустрічним позовом (позивач за первісним позовом) почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У період спільного проживання однією сім`єю [PERSON] уклала в інтересах сім`ї Договори про участь у Фонді фінансування будівництва для придбання квартири [ADDRESS] , а також машиномісць № [NUMBER] та [ADDRESS] . Сплата за вказаними договорами відбулася зі спільних коштів позивача та відповідача за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 15 червня 2023 року прийнято до розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю у цивільній справі № 757/1279/22-ц зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. 11 липня 2023 року до суду надійшов відзив [PERSON] , відповідно до якого відповідач за зустрічним позовом заперечує факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу до укладення шлюбу; переконана, що підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відсутні у зв`язку з їх недоведеністю відповідними доказами; крім того, вказує, що позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) не доведено факт трудової та майнової участі у придбанні спірного майна. 30 серпня 2023 року до суду надійшли заперечення [PERSON] на відповідь на відзив на зустрічний позов, згідно яких просила суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, вказуючи на її безпідставність та необґрунтованість. Ухвалою суду від 13 березня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] - адвоката Войнаровської О.І. про витребування доказів (оригіналу виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «Укрексімбанк» від 22 листопада 2021 року за 17 липня 2009 року; оригіналу квитанції ВАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» щодо здійснення касової операції зі сплати коштів за квартиру [ADDRESS] , від 17 липня 2009 року; оригінал квитанції ВАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» щодо здійснення касової операції зі сплати коштів за машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], від 17 липня 2009 року; оригінал квитанції ВАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» щодо здійснення касової операції зі сплати коштів за машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , від 17 липня 2009 року; оригіналу договору позики, укладеного до 17 липня 2009 року. Клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів - задоволено. Витребувано у Голови комісії з припинення ПрАТ "Укрпідшипник" арбітражного керуючого Ціхоцького В.М. копію договору оренди квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного між ВАТ "Укрпідшипник" та [PERSON] . 13.03.2024 представник [PERSON] подала опитування свідків, в порядку п. 20 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Ухвалою суду від 13 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] - адвоката Войнаровської О.І. про витребування доказів (оригіналів квитанцій щодо здійснення касових операцій). 14 травня 2024 року до суду надійшли витребувані документи на виконання ухвали суду від 13.03.2024 Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвокат Бибка Т.Я. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) адвокат Войнаровська О.І. в судовому засіданні просила у задоволенні первісних позовних вимог відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторони посилалися як на підстави своїх вимог, що викладені у первісній позовній заяві та зустрічній позовній заяві, враховуючи доводи сторін викладені у інших заявах по суті справи, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено, що 15 липня 2009 року [PERSON] (на той момент - [PERSON] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Антарес" були укладені: Договір № 109-К про участь у Фонді фінансування будівництва з метою фінансування будівництва житлового будинку з підземним паркінгом по [ADDRESS] , об`єкт інвестування - квартира [ADDRESS] ; Договір [NUMBER]-М про участь у Фонді фінансування будівництва з метою фінансування будівництва житлового будинку з підземним паркінгом по [ADDRESS] , об`єкт інвестування - машиномісце № [NUMBER] ; Договір [NUMBER]-М про участь у Фонді фінансування будівництва з метою фінансування будівництва житлового будинку з підземним паркінгом по [ADDRESS] , об`єкт інвестування - машиномісце [NUMBER]. Пунктом 1.1. вказаних Договорів про участь у Фонді фінансування будівництва визначено, що [PERSON] дає згоду на участь у Фонді фінансування будівництва (надалі - "ФФБ"), бере на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ та передає кошти до ФФБ у довірчу власність, а ТОВ "ФК "Антарес" приймає кошти до ФФБ у довірчу власність та здійснює управління ФФБ з подальшим використанням коштів відповідно до правил ФФБ та договору з метою фінансування будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно положень п. 1.2. вказаних Договорів про участь у Фонді фінансування будівництва об`єктами інвестування було визначено: квартиру [ADDRESS] та машиномісця № [NUMBER] та [ADDRESS] . Відповідно до положень п. 1.8. вказаних Договорів про участь у Фонді фінансування будівництва, після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, за умови виконання позивачем за первісним позовом своїх зобов`язань щодо внесення грошових коштів до ФФБ у повному обсязі, ТОВ "ФК "Антарес" зобов`язувалося забезпечити оформлення права власності на відповідні об`єкти інвестування. Згідно з положеннями п. 2.1. та п. 2.2. вказаних Договорів про участь у Фонді фінансування будівництва, [PERSON] протягом 5 робочих днів з моменту підписання договорів, мала оплатити вартість загальної кількості одиниць інвестування шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок ТОВ "ФК "Антарес" № [NUMBER] в ВАТ "Укрексімбанк" в сумі: -2 888 348,26 гривень за Договором № 109-К; -361 320,04 гривень за Договором [NUMBER]-М; -361 320,04 гривень за Договором [NUMBER]-М. Також, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на виконання вказаних умов договорів про участь у Фонді фінансування будівництва, 17 липня 2009 року [PERSON] здійснила перекази грошових коштів на оплату квартири [ADDRESS] , машиномісця № [NUMBER] та машиномісця № [NUMBER] на рахунок ТОВ "ФК "Антарес" № [NUMBER] в ВАТ "Укрексімбанк". Вказана обставина підтверджується наданою випискою по рахунку ФК Антарес № [NUMBER] в АТ "Укрексімбанк" від 22 листопада 2021 року, згідно з якою 17 липня 2009 року на банківський рахунок ТОВ "ФК "Антарес" № [NUMBER] в АТ "Укрексімбанк" надійшли від платника - [PERSON] , наступні суми грошових коштів по таким транзакціям: -361 320,04 гривень; призначення платежу: Оплата за паркомісце № [NUMBER] згідно договору [NUMBER]-М від 15 липня 2009 року; -361 320,04 гривень; призначення платежу: Оплата за паркомісце № [NUMBER] згідно договору [NUMBER]-М від 15 липня 2009 року; -2 888 348,26 гривень; призначення платежу: Оплата за квартиру [ADDRESS] згідно договору № 109-К від 15 липня 2009 року. Також, факт повної оплати [PERSON] вартості спірного майна підтверджується: відповіддю ТОВ "ФК "Антарес", в якій товариство визнало факт повної оплати та одержання вказаних сум грошових коштів на свій поточний рахунок; відповіддю ТОВ "ФК "Антарес" від 23 листопада 2021 року за № 1/23, в якій товариство додатково підтвердило факт одержання вказаних сум грошових коштів на свій поточний рахунок та надало виписку по своєму банківському рахунку за 17 липня 2009 року з відображенням відповідних операцій. 22 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб за № 735/2009. Від шлюбу сторони мають четверо дітей, що визнається сторонами. Старша донька - [PERSON] народилася [INFO] , що підтверджується витягом із запису про народження №5073/2009, виданого органом РАЦС Відня (Австрія). Будучи громадянином США, в 2008 році для в`їзду в Україну [PERSON] отримав одноразову візу № Y02828566 типу ІМ-1, дійсну з 07 жовтня 2008 року до 02 жовтня 2009 року, відповідно до якої приймаючою стороною в Україні вказана компанія ВАТ "Укрпідшипник", місце проживання в Україні - [ADDRESS] ., посада - інспектор. 13 жовтня 2008 року між [PERSON] та ВАТ "Укрпідшипник" укладено Договір оренди (найму) житлового приміщення № КУ-112/08-А. Пунктами 1.1. та 1.2. вказаного договору визначено, що предметом договору є строкове платне користування житловим приміщенням на умовах, визначених договором для тимчасового проживання [PERSON] , об`єктом договору є житлове приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Пунктом 2.1. вказаного договору передбачено, що строк його дії встановлено до 02 жовтня 2009 року. Відповідно до Угоди про розірвання Договору оренди (найму) житлового приміщення № КУ-112/08-А від 13 жовтня 2008 року, укладеної між [PERSON] та ВАТ "Укрпідшипник" 01 червня 2009 року, сторони взаємно погодились розірвати вказаний договір оренди з 01 червня 2009 року. 06 жовтня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказів №1337-С/КІ від 06 жовтня 2010 року та №1350-С/НП від 06 жовтня 2010 року на ім`я [PERSON] оформлено та видано: -Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , яким підтверджено право приватної власності позивача за первісним позовом на Квартиру [ADDRESS] ; -Свідоцтво про право власності серії [NUMBER], яким підтверджено право приватної власності позивача за первісним позовом на Машиномісце [NUMBER]; -Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , яким підтверджено право приватної власності позивача за первісним позовом на Машиномісце [NUMBER]. Зі змісту Наказу № 1337-С/КІ "Про видачу свідоцтв про право власності" від 06 жовтня 2010 року слідує, що Наказ та, відповідно, Свідоцтво про право власності на Квартиру [ADDRESS] було видане на ім`я позивача за первісним позовом на підставі: 1) Заяви; 2) Договору про участь у Фонді фінансування будівництва; 3) Додаткової угоди до Договору; 4) Акту прийому-передачі квартири; 5) Довідки про виплату 100% вартості квартири; 6) платіжних документів; 7) Сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам; 8) Акту готовності об`єкта до експлуатації; 9) Списку інвесторів; 10) Технічної документації; 11) Довіреності. Зі змісту Наказу № 1350-С/НП "Про видачу свідоцтв про право власності" від 06 жовтня 2010 року: слідує, що Наказ та, відповідно, Свідоцтва про право власності на Машиномісця № [NUMBER] та № [NUMBER] були видані на ім`я позивача за первісним позовом на підставі: 1) Заяви; 2) Договору про участь у Фонді фінансування будівництва; 3) Додаткової угоди до Договору; 4) Акту прийому-передачі машиномісця; 5) Довідки про виплату 100% вартості машиномісця; 6) платіжних документів; 7) Сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам; 8) Акту готовності об`єкта до експлуатації; 9) Списку інвесторів; 10) Технічної документації; 11) Довіреності. 29 листопада 2011 року за [PERSON] здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) [NUMBER] в буд. [ADDRESS] ; гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) [NUMBER] в буд. [ADDRESS] . Як вбачається із Витягу про інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності на Квартиру [ADDRESS] є Свідоцтво про право власності серії [NUMBER], видане 06 жовтня 2010 року; на машиномісце № [NUMBER] - Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане 06 жовтня 2010 року; на Машиномісце [NUMBER] - Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане 06 жовтня 2010 року. Положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Стаття 74 СК України встановлює, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 1 та 3 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положення частини 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм з урахуванням розумності наведено Верховним Судом у постановах від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22), від 02 жовтня 2024 року у справі № 686/24739/20 (провадження № 61-16266св23). Так Верховний Суд вказує, що: - у статті 74 СК України врегульовано тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України, передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України; - у статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто, і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів; - законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто; - спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті; - як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Отже, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначеного, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними, у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Під час розгляду справи по суті заявлених вимог судом встановлено, що спірне майно позивач за первісним позовом придбала 15 липня 2009 року, тобто, до моменту реєстрації шлюбу з відповідачем з первісним позовом (22 серпня 2009 року). 17 липня 2009 року до укладення шлюбу з відповідачем за первісним позовом (22 серпня 2009 року), позивачем за первісним позовом на користь ТОВ "ФК "Антарес" на рахунок № [NUMBER] , відкритий в ВАТ "Укрексімбанк", сплачено власні кошти в розмірі 2 888 348,26 гривень, 361 320,04 гривень та 361 320,04 гривень, що складає 100 відсотків вартості об`єктів інвестування: -квартири [ADDRESS] ; -гаражу, машиномісця в підземному автопаркінгу (1-й рівень) [NUMBER] в буд. [ADDRESS] ; -гаражу, машиномісця в підземному автопаркінгу (1-й рівень) [NUMBER] в буд. [ADDRESS] . Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що хоча державна реєстрація права власності на вказане спірне майно і була здійснена у період шлюбу з [PERSON] (29 листопада 2011 року), однак правові підстави для набуття права власності на таке майно виникли ще до моменту реєстрації шлюбу з останнім. Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи та надавши у сукупності оцінку доказам наданим сторонами у справі, суд прийшов до висновку, що існують встановлені законом підстави для задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Суд зазначає, що аргументи відповідача за первісним позовом, викладені у відзиві на первісну позовну заяву, стосовно відсутності у позивача за первісним позовом належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів для спростування презумпції спільності майна та підтвердження джерела походження коштів, витрачених на придбання майна, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи та спростовуються поданими позивачем доказами, наявними в матеріалах справи. Також судом враховується факт наявності у позивача за первісним позовом на час придбання спірного майна особистих грошових коштів у розмірі 7 600 000 (сім мільйонів шістсот тисяч) гривень, які були надані батьками позивача за первісним позовом у позику з метою придбання житла в Україні, відповідно до договору позики, укладеного 30 грудня 2007 року між [PERSON] та позивачем за первісним позовом. При цьому, суд ставиться критично до аргументів відповідача за первісним позовом щодо використання при придбанні спірного майна спільних коштів, оскільки останнім не було надано будь-яких доказів, які б підтверджували факт використання при набутті спірного майна спільних коштів, а також наявність у відповідача за первісним позовом доходів та/або заощаджень, які б могли бути використані при придбання спірного майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] та машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , відповідно до частини першої статті 57 СК України, як таке, що набуте нею до шлюбу з [PERSON] . Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи та надавши у сукупності оцінку доказам, наданим сторонами у справі, суд прийшов до висновку, що існують встановлені законом підстави для задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, то суд, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З даного приводу варто зауважити, що Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо особливостей застосування способів захисту цивільних прав, що враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зазначено, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-84гс20). Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) виснувала, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Оскільки вказаний підхід є релевантним до спірних правовідносин у даній справі, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом обрано неефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів у даному спорі, а тому вимога про встановлення факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу задоволенню не підлягає. Також в практиці Верховного Суду є сталою правова позиція, яка вказує, що визнання майна спільною сумісною власністю також є належним способом захисту з огляду на наступне. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Отже, оскільки у даній справі метою заявлення зустрічного позову є поділ спільного сумісного майна, то позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту права сторони на такий поділ, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю. Вирішуючи заявлену в межах цієї справи позовну вимогу [PERSON] про поділ майна як таку, що випливає з встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 травня 2008 року по 22 серпня 2009 року, суд дійшов висновку про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позивача за зустрічним позовом. У зустрічній позовній заяві, позивач за зустрічним позовом зазначає, що він та [PERSON] стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу в травні 2008 року. З вказаного часу сторони вважали себе чоловіком та дружиною, планували офіційну церемонію весілля, були зареєстровані за однією адресою, фактично спільно проживали, спільно відпочивали, несли спільні витрати на відпочинок, очікували на поповнення своєї сім`ї донькою [PERSON] , а [PERSON] представлялася прізвищем [PERSON] ще задовго до офіційної реєстрації шлюбу. Водночас, факт спільного постійного проживання [PERSON] та [PERSON] до укладення шлюбу ( [INFO] ) не знайшов свого підтвердження в матеріалах справи. Так, позивач за зустрічним позовом вказував, що він восени 2008 року перевіз всі свої речі до України та проживав разом з [PERSON] у будинку її батьків за адресою: [ADDRESS] . Водночас, жодних доказів на підтвердження вказаної обставини суду надано не було. Суд вважає, що твердження позивача за зустрічним позовом про перевезення своїх особистих речей в Україну не можуть бути прийняті до уваги через відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт доставки цих речей як за адресою, визначеною як адреса спільного проживання в період 2008-2009 років, так і в Україну загалом. Крім того, факт перевезення речей до України, навіть за умови його доведеності, сам по собі не свідчить про спільне проживання або ведення спільного побуту сторін у справі. Також не свідчить про спільне проживання із відповідачем за зустрічним позовом, факт отримання дозволу на працевлаштування в Україні, який отримав [PERSON] . Суд вважає безпідставним посилання позивача за зустрічним позовом на той факт, що в його візі № Y02828566 типу ІМ-1 для в`їзду в Україну вказана адреса місця проживання в Україні - [ADDRESS] , за якою [PERSON] була зареєстрована на той час, адже факт відсутності фактичного проживання було визнано самим позивачем за зустрічним позовом як в процесуальних документах по суті спору, так і при наданні пояснень його представником. Крім того, вказаний факт спростовується наявним в матеріалах справи Договором оренди (найму) житлового приміщення № КУ-112/08-А від 13 жовтня 2008 року, за умовами якого у 2008-2009 роках позивач за зустрічним позовом орендував для тимчасового проживання в Україні квартиру за адресою [ADDRESS] . Жодних відомостей про те, що [PERSON] проживала за вказаною адресою у місті Києві, а також за адресами проживання її батьків у селищі Козин матеріали справи також не містять. Щодо спільного відпочинку і спільних витрат на відпочинок сторін у справі, то вказані обставини за відсутності інших ознак, також не вказують на наявність постійного спільного проживання та ведення спільного побуту. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що вони з [PERSON] багато подорожували світом і посилається на 3 поїздки: 1) до В`єтнаму у травні 2008 року, він бронював готелі, [PERSON] оплачувала квитки, що підтверджується електронним листуванням та квитанцією про оплату від 29 травня 2008 року; 2) на Сейшели у липні 2008 року, що підтверджується електронним листом з електронними квитками, виданими на ім`я сторін у справі та бронюванням одного номеру на двох в готелі на 17-24 серпня 2008 року; 3) до Таїланду разом із друзями та рідними на 2-16 червня 2009 року, що підтверджується електронним листуванням, списком пасажирів, бронюванням авіаквитків, підтвердженням бронювання. Проаналізувавши надані суду докази, які підтверджують вказані обставини, суд відзначає, що періодичний характер та нетривалість поїздок на відпочинок, не можуть свідчити про наявність усталених відносини, які притаманні подружжю, а тому даний довід не приймається судом до уваги. Такий висновок суду відповідає й усталеному підходу судової практики, адже Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що "посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї" та "факт спільного відпочинку сторін… без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю" (постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 28 липня 2021 року у справі № 583/3251/17, від 07 червня 2023 року у справі № 509/3416/18). Посилання на факт вагітності [PERSON] до укладення шлюбу, суд також вважає недостатньою підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18), від 10 квітня 2024 року у справі № 372/2920/22-ц (провадження № 61-18198св23). Також, недостатніми та спірними доводами для підтвердження факту наявності між сторонами відносин притаманних подружжю, суд вважає вказівку про факт планування весілля, спільну переписку сторін та використання [PERSON] електронних адрес - [INFO] та [INFO] Так, з наданих роздруківок електронного листування можна вбачати, що [PERSON] перебувала в пошуку організатора весілля зі своїм на той час нареченим [PERSON] . У листуванні обговорюються потенційні умови співпраці. Водночас, той факт, що [PERSON] цікавиться умовами організації весіль, жодним чином не свідчить, що сторони проживають разом і вважають себе сім`єю. Наявність листування між сторонами, яке містить ніжні звертання один до одного, може бути підтвердженням романтичних стосунків та фактів організації певного дозвілля (планування подорожі до Мексики та відвідування театральної вистави). Жодних висновків про наявність стосунків, притаманних подружжю, надане листування зробити не дозволяє. Крім того, в якості доказу у справі було надане листування між сторонами від 25 липня 2007 року та від 25 червня 2007 року, тобто останнє взагалі не відноситься до спірного періоду. Також, суд відхиляє доводи позивача за зустрічним позовом щодо використання електронних адрес як доказу використання [PERSON] прізвища " [PERSON] " до реєстрації шлюбу. Так, наявність та можливе використання електронних адрес - [INFO] та [INFO] , лише свідчить про створення електронної адреси на домені " [INFO] ". Водночас, надані стороною позивача за первісним позовом докази, вказують, що навіть при використанні вказаної електронної адреси в рядку ім`я електронної скриньки в 2008 році вказується " [PERSON] ", а також паралельно з цією скринькою відповідач за зустрічним позовом користувалася електронними скриньками [INFO] та [INFO] (додатки 28, 30 до зустрічного позову). Враховуючи висновки, наведені вище, суд також відмічає відсутність будь-яких обставин та доказів, наданих стороною позивача за зустрічним позовом, які б вказували на ведення сторонами спільного побуту, наявність спільного бюджету та спільних витрат, а також взаємних прав та обов`язків, які притаманні подружжю. Окремо, суд вважає за необхідне надати оцінку певним доказам, наданими стороною позивача за зустрічним позовом та підставах для їх відхилення судом. Так, значну частину доказів, якими [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги, становлять роздруківки електронного листування між ним та компанією, яка надавала послуги перевезення; між [PERSON] та компанією, яка займається організацією весіль; пов`язане з бронюванням готелів та квитків на авіарейси, а також між сторонами справи. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями статті 100 ЦПК України встановлено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Так, в своїх процесуальних документах по суті спору, а також при дачі усних пояснень сторона відповідача за зустрічним позовом неодноразово наголошувала на тому, що вона ставить під сумнів відповідність поданої паперової копії оригіналу та зауважувала на необхідність витребування оригіналу електронного доказу. Крім того, у судовому засіданні від 09 жовтня 2024 року представниками обох сторін були заявлені клопотання про необхідність дослідження оригіналів всіх доказів, поданих сторонами на підтвердження їх вимог та заперечень, які були задоволені судом. Однак, сторона позивача за зустрічним позовом відповідних електронних доказів для дослідження та оцінки суду не надала. Також, суд враховує висновки, викладені у постанові від 19 січня 2022 року у справі №202/2965/21, відповідно до яких Верховний Суд наголошував на тому, що роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом, тобто не може вважатися доказом, оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від правок і викривлення. Враховуючи викладене, за відсутності інших доказів, які можливо було б оцінити у сукупності з роздруківками електронного листування, суд ставиться критично до інформації та обставин, яка відображена в зазначених доказах. Щодо оцінки спільних фотографій, наданих позивачем за зустрічним позовом, то хоча на останніх і відображені сторони разом, водночас у суду відсутня можливість об`єктивно встановити, коли та за яких обставин такі фото були зроблені. Фотографії, які містяться в матеріалах справи, можуть вказувати, що сторони перебували у романтичних стосунках, проводили певний час разом, спільно відпочивали, але разом з тим, вони не підтверджують факт ведення спільного побуту та проживання однією сім`єю у спірний період. Водночас, суд зауважує на тому, що спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Зазначене узгоджується із релевантною судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 та від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16-ц, в яких Верховний Суд звертає увагу, що в контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Також судом не беруться до уваги "Опитування свідків" зроблені представником [PERSON] - адвокатом Войнаровською О.І., відповідно до пункту 20 частини першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Суд наголошує на тому, що порядок отримання показань свідків чітко регламентований цивільним процесуальним законодавством, зокрема, шляхом допиту свідків в судовому засіданні судом. Відповідно до частин першої та другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, показаннями свідків. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (частина 1 статті 90 ЦПК України). Порядок допиту свідків визначено положення статті 230 ЦПК України. Так, кожний свідок допитується окремо. Перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: "Я, (ім`я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи". Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи. Допит свідка розпочинається з пропозиції суду розповісти все, що йому особисто відомо у справі, після чого першою ставить питання особа, за заявою якої викликано свідка, а потім інші учасники справи в черговості, передбаченій пунктом 3 частини п`ятої статті 227 цього Кодексу. Головуючий у судовому засіданні та інші судді можуть ставити свідкові питання в будь-який час його допиту. Кожний допитаний свідок залишається в залі судового засідання до закінчення розгляду справи. Суд може дозволити допитаним свідкам залишити залу засідання суду до закінчення розгляду справи за згодою сторін. Отже, оскільки порядок допиту свідків не було дотримано відповідно до положень ЦПК України, стороною позивача за зустрічним позовом не було заявлено клопотання про допит визначених осіб та у суду, відповідно, відсутня можливість перевірити їх покази в судовому засіданні, а тому існують підстави для відхилення пояснень осіб, опитаних представником [PERSON] - адвокатом Войнаровською О.І. Як вбачається з доводів, викладених у зустрічній позовній заяві, [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю в періодз 01 травня 2008 року по 22 серпня 2009 року. Також, варто наголосити на тому, що при розгляді даної категорії спорів, судом має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Подібна правова позиція щодо застосування норм матеріального права викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), неодноразово підтримана Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (№ 61-3071св21), та інших. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не доведено, що він з 01 травня 2008 року до 22 серпня 2009 року проживав із [PERSON] однією сім`єю, вів з нею спільне господарство, мав спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України. Оскільки вирішення позовних вимог про поділ майна залежить від встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо поділу майна. Вирішуючи питання стягнення судових витрат щодо позову [PERSON] , суд виходить з положення ст. 141 ЦПК України, зважаючи на задоволення первісного позову у повному обсязі, суд покладає судові витрати на відповідача за первісним позовом. Стосовно зустрічної позовної заяви, то зважаючи на положення ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі, понесені [PERSON] судові витрати не підлягають відшкодуванню. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved