Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

Представник позивача - адвокат Брушко І.Г. у березні 2021 року звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області із позовною заявою про визнання прав спадкоємця на частину майна, яке перебуває у спільній сумісній власності у якому просила визнати частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] спадковим майном після померлого спадкодавця [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/8 частину вищезазначеного житлового будинку; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у родинних відносинах з відповідачкою, оскільки з 09.11.1996 року син позивачки [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . [INFO] син позивача [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина, але до загальної спадкової маси нотаріусом не було віднесено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який відповідач [PERSON] придбала перебуваючи у шлюбі з [PERSON] . Позивач зазначила, що оскільки придбане відповідачем майно є спільним сумісним майном подружжя, то майно повинно бути включено до загальної спадкової маси та підлягати розподілу між усіма спадкоємцями, а тому звернулася до суду із цим позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.03.2021 року відкрито провадження у справі за вищезазначеним позовом та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.03.2021 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/8 частину будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.04.2021 року витребувано докази по справі. 27.05.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент відкриття спадщини спірний будинок належав [PERSON] , яка ним користувалась, несла витрати по утриманню. Право власності за [PERSON] на будинок не було оформлено в установленому законом порядку, а отже станом на 24.11.2012 року остання не набула право власності на спірний будинок, відтак, він не є спільною сумісною власністю подружжя. 03.06.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшла відповідь на відзив у якому позивач просила задовольнити позовні вимоги, оскільки житловий будинок відповідачем було придбано у 2007 році, тобто під час шлюбу з сином позивача, а те, що відповідач здійснила державну реєстрацію права власності на будинок у 2014 році, після смерті чоловіка, не свідчить про те, що спірний будинок не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою суду від 03.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Державний нотаріус Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудима Олег Борисович в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву у якій просив розгляд справи проводити без його участі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши позиції сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Херсонського апеляційного суду від 03.11.2020 року встановлено, що 09 листопада 1996 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області в книзі реєстрації шлюбів 09 листопада 1996 року зроблено запис №760. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, яку у встановленому законом порядку та строки прийняли його дружина [PERSON] та неповнолітні сини [PERSON] , [PERSON] , а також мати [PERSON] шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від 06.03.2013 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.04.2007 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] продавець зобов`язується передати житловий будинок у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.4 зазначеного договору право власності на житловий будинок у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору, оскільки згідно з ч ст. 334 ЦК України, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським А.А. Зареєстровано у реєстрі за №1038. Згідно роз`яснення державного нотаріуса О.Б. Гудими №1083/02-14 від 22.04.2020 року оскільки документи, що підтверджують право власності на вищевказаний житловий будинок відсутні та від імені дружини спадкодавця - [PERSON] , письмової згоди в матеріалах заведеної Першою Херсонською державною нотаріальною конторою спадкової справи №194/2013 після померлого [INFO] [PERSON] , немає, нотаріус не в праві вчинити таку нотаріальну дію, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок, який є спільним сумісним майном подружжя. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17472885 від 07.02.2014 року [PERSON] 05.02.2014 року зареєструвала набуте нею на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2007 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Постанова ВП ВС від 22.06.2021 №334/3161/17 (14-188 це 20) містить позицію, зокрема, щодо необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року та щодо набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року. Щодо необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року, то Велика Палата Верховного Суду України зазначає «згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державної реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Ураховуючи вищенаведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов?язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Стосовно набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року, то Велика Палата Верховного Суду України зазначає «у межах суб?єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід?ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна. Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника. Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об?єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб?єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об?єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Тобто особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності». Спірні правовідносини у справі виникли 28 квітня 2007 року (дата укладення відповідачем 1 договору купівлі-продажу житлового будинку). Станом на вказану дату ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив?язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Outcome: approved