Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

Представник позивача Будьоний В.С. 17.08.2023 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить: 1) витребувати у [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» транспортний засіб «ВМW X1», 2014 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 374 000,00 гривень, який був переданий [PERSON] на підставі Договору фінансового лізингу №ZPH0A!00000023 від 08.07.2021; 2) стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в рахунок компенсації вартості предмета лізингу 47 678,46 гривень, з яких: заборгованість за лізинговими платежами - 15 562,14 гривень, відсотки за користування предметом лізингу - 25 407,02 гривень, заборгованість за страховою винагородою - 6 709,30 гривень. В обґрунтування позову стороною позивача зазначено, що 08.07.2021 між [PERSON] та позивачем укладено договір фінансового лізингу автомобіля № ZPH0A!00000023, відповідно до умов якого Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: автомобіль BMV X1, 2014 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . 08.07.2021 сторони підписали акт приймання-передачі предмету лізингу. Лізингові платежі Відповідачем у визначеному розмірі та строки не вносилися, у зв`язку з чим 10.02.2023 Банк направив Лізингоодержувачу повідомлення про настання події дефолту, яке 20.02.2023 повернулося за закінченням встановленого терміну зберігання. Оскільки Лізингоодержувачем не усунуто подію дефолту, згідно з повідомленням вказано про розірвання Договору лізингу з 06.03.2023. Станом на червень 2023 року предмет лізингу відповідачем не повернуто, місце знаходження транспортного засобу Банку не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами відповідач не сплатив. З таких обставин Банк вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Таким чином, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів, пов`язаних із правом власності та договором фінансового лізингу та вважає, що він, як власник предмету лізингу, має право на витребування майна у відповідача, оскільки останній утримує його у себе без будь-якої правової підстави після розірвання договору фінансового лізингу (відповідна підстава відпала після розірвання договору), а також право на отримання лізингових платежів, заборгованість за якими виникла до моменту розірвання договору фінансового лізингу. З підстав, передбачених ст.41 Конституції України, ст.316, 319, 321, 387, 509, 526, 530, 651, 1212, 1213 ЦК України, положень Закону України «Про фінансовий лізинг», представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.04.2024 позов задоволено, ухвалено витребувати у [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» транспортний засіб BMV X1, 2014 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] вартістю 374 000 (триста сімдесят чотири тисячі) гривень, який був переданий на підставі Договору фінансового лізингу № ZPH0A!00000023 від 08.07.2021; стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за лізинговими платежами відповідно до Договору фінансового лізингу № ZPH0A!00000023 від 08.07.2021 у сумі 47 678 (сорок сім тисяч шістсот сімдесят вісім) гривень 46 копійок, з яких: компенсація вартості предмету лізингу - 15 562,14 грн., відсотки за користування предметом лізингу - 25 407,02 грн., заборгованість за страховою винагородою - 6 709,30 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 6 325 (шість тисяч триста двадцять п`ять) гривень 18 копійок. Заявник [PERSON] 09.05.2024 засобами поштового листування звернувся до суду із вказаною заявою, яку уточнив 27.05.2024, за змістом заяви просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2023 по цивільній справі №336/6117/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості та призначити перегляд справи. В якості підстави для скасування заочного рішення заявник зазначає про часткову сплату заборгованості, наявної перед банком. Так, 14.10.2023 [PERSON] сплачено 24 000,00 гривень, а 16.10.2023 - 19 600,00 гривень, 15.11.2023 - 19 752,51 гривень в рахунок заборгованості на кредитній картці, а також 12 450,58 гривень в рахунок заборгованості за програмою «сплата частинами». Окремо стороною заявника наголошено на втраті постійного прибутку, який він отримував здійснюючи підприємницьку діяльність, причиною чого слугувало повномасштабне вторгнення держави-агресора. Натомість, не дивлячись на неодноразові звернення до представник банку, реструктуризацію наявної заборгованості не здійснено, а ухвалене рішення має тяжкі наслідки для заявника, а саме його матеріальне становище. Справу передано в провадження визначеного головуючого судді 14.05.2024 на підставі протокола автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2024. Ухвалою судді від 03.06.2024 заяву про перегляд заочного рішення суду прийнято до провадження, визначено дату, час і місце проведення судового засідання. Ухвалою суду від 05.08.2024 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду по цивільній справі №336/6117/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про витребування майна та стягнення заборгованості задоволено. Скасовано заочне рішення, ухвалене 15.04.2024 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі №336/6117/23, пр.2/336/274/2024. Постановлено розгляд справи провести за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Встановлено строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 29.10.2024 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі, призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 19.08.2024, з дотриманням строку, визначеного судом в ухвалі суду від 05.08.2024, [PERSON] подано відзив у справі, за даними якого відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог в повному обсязі. Так, відповідно до тверджень [PERSON] він не отримав повідомлення банку, надіслане за місцем реєстрації, оскільки перебував за межами України з березня 2022 року. Крім того, з цього приводу звертався до позивача, тобто, банк був достеменно обізнаний із цією обставиною, надавши згоду на перетин кордону, також з червня 2023 року [PERSON] узгоджував питання із менеджером банку в телефонному режимі. Відповідач за змістом відзиву сплатив 14.10.2023, 16.10.2023, 15.11.2023 суму заборгованості частинами відповідно до наданих суду квитанцій, крім вказаних вище сум здійснювались і інші платежі, зокрема, 10.08.2024. Відповідно, відповідач вживає всіх необхідних заходів для врегулювання спірного питання. Окремо стороною відповідача наголошено на втраті постійного доходу із врахуванням воєнного стану, адже [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець. Згідно з доводами, висловленими у відзиві, на думку відповідача, банк мав здійснити реструктуризацію заборгованості, що є нормативно врегульованим обов`язком, тому відповідна відмова банку щодо реструктуризації є безпідставною. Разом з цим, лізингодавець не може одночасно вимагати і повернення предмета лізингу, і відшкодування його вартості, тому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 22.08.2024 до справи надійшов відзив позивача на заяву про перегляд заочного рішення. Разом з цим, суд не приймає даний відзив за підписом представника позивача Меркулової В.В. , враховуючи таке. Види заяв по суті справи чітко визначені нормою ч.2 ст.174 ЦПК України. Крім того, за приписами ч.2, 4, 5 ст.174 ЦПК України підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви). Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. Відповідних ухвал судом не постановлено. 02.09.2024 до справи надійшла відповідь на відзив, скерована Меркуловою В.В., - представником АТ КБ «Приватбанк» за довіреністю. За змістом відповіді відповідачем не виконано умови для здійснення банком реструктуризації заборгованості, відповідне рішення банку не оскаржено [PERSON] , крім того, банком буде скеровано уточнену позовну заяву у зв`язку із частковим погашенням заборгованості. Разом з цим, матеріальний стан відповідача не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Представник вважає, що порушення строків та розмірів внесених платежів свідчить про злісне ухилення відповідача від виконання зобов`язань за договором. Представник позивача Ільків І.А. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, за вх.№ від 28.11.2024, за змістом якої позов підтримує, клопотання у сторони позивача відсутні. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не надав, проте висловив свою позицію по суті спору у відзиві. Уточненої позовної заяви до справи не подано. Інших заяв та клопотань до матеріалів справи не надано, підстав для відкладення судового засідання та / або оголошення в ньому перерви відповідно до ст.223, 240 ЦПК України судом не встановлено. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18.) Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, що склались між сторонами у справі та дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку із таким. Судом встановлено, що 08.07.2021 між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено договір фінансового лізингу автомобіля №ZPH0A!00000023, відповідно до умов якого Банк - Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передав у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: автомобіль BMW X1, 2014 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] державний номерний знак [NUMBER] (п. 2.2. Договору). Відповідно до п.2.3. Договору лізингу, строк користування відповідачем - Лізингоодержувачем предметом лізингу становить 60 місяців (п. 14.2. Договору лізингу) та складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених у Додатку 2 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору лізингу та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу. При укладенні договору сторонами був підписаний Графік сплати лізингових платежів. Який є Додатком №2 до укладеного договору, згідно з яким лізингові платежі відповідачем, як лізингоодержувачем, мали сплачуватися щомісяця. За змістом п.2.4. Договору лізингу предмет лізингу є власністю Лізингодавця протягом усього строку дії Договору лізингу. В разі переходу права власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу Лізингоодержувачем Лізингодавцю не повертається. Умови переходу права власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача визначені у п.11.2. Договору лізингу, відповідно до якого сторони дійшли до згоди про те, що на протязі 10 робочих днів з дня закінчення строку лізингу передбаченого договором, при обов`язкових умовах сплати Лізингоодержувачем в повному обсязі заборгованості, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування витрат, збитків Лізингодавцю, та при обов`язковій відсутності відмови Лізингодавця від Договору лізингу (розірвання договору) відповідно до умов договору та чинного законодавства, Лізингодавець зобов`язаний підписати акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Право власності на предмет лізингу переходить від Лізингодавця до Лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою Лізингодавця акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Відповідно до п. 4.1. Договору лізингу сплата лізингоодержувачем винагороди за користування предметом лізингу здійснюється відповідно до п. 14.3. договору у складі лізингових платежів, при цьому відсотки розраховуються на залишок невідшкодованої частини вартості предмета лізингу, виходячи з 360 днів у році. Пунктом 14.3. Договору лізингу встановлено, що лізингові платежі включають в себе: 1) платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з Додатком 2; 2) винагороду за користування предметом лізингу в розмірі 14,1 % річних від суми залишку невідшкодованої частини вартості предмета лізингу; 3) платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу за цим договором згідно з Додатком 2. Сплату лізингових платежів Лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок №29090057223141 (п. 14.5. Договору лізингу), що підтверджується копіями договору фінансового лізингу, специфікації (додаток №1) та Графіку лізингових платежів (Додаток №2), оригінали яких наявні у Позивача та Відповідача. 08.07.2021 сторони як Лізингодавець та Лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу, що підтверджується копією акту приймання-передачі, оригінал якого наявний у Позивача та Відповідача. Крім того, пунктами 6.2.2. та 6.2.3. Договору лізингу, на Лізингоодержувача покладено зобов`язання сплатити Лізингодавцю платежі з відшкодування вартості предмета лізингу, відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу, а також сплатити винагороду за користування предметом лізингу відповідно до Графіку та п. 14.3. цього договору. Відповідно до п. 6.3.3. Договору лізингу, Лізингодавець має право відмовитись від цього договору шляхом дострокового розірвання у випадках передбачених чинним законодавством України. За змістом статті 8 Договору Подією Дефолту вважається будь-яка з перерахованих у ній подій, у тому числі затримка лізингових платежів або інших платежів щонайменше на один календарний місяць. У відповідності до підпункту «а» пункту 8.1. Договору лізингу, для цілей цього договору подією дефолту є, зокрема, затримання сплати Лізингоодержувачем лізингових платежів або інших платежів частково або в повному обсязі щонайменше на один календарний місяць. Згідно із п. 8.2.1 Договору лізингу, у разі настанні події дефолту Лізингодавець надає Лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та повернення предмета лізингу. У повідомленні про дефолт, окрім зазначеної інформації, Лізингодавець ставить вимогу про повернення заборгованості за фактичний строк користування предметом лізингу та виконання в повному обсязі усіх інших зобов`язань за цим договором. Відповідно до тверджень позивача, лізингові платежі відповідачем у визначеному розмірі та строки не вносилися, що підтверджується копіями виписок по рахункам [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] . Способи врегулювання події дефолту узгоджено сторонами у п. 8.2.4 договору. Згідно із п. 8.2.4. Договору лізингу, якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про дефолт, Лізингоодержувач не усунув подію дефолту, Лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути в повному обсязі заборгованість за договором та повернути предмет лізингу, а Лізингодавець має право згідно зі ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням Лізингоодержувачу відповідного повідомлення. Договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні. Згідно з п.13.8, 13.9 договору зобов`язання Лізингоодержувача можуть бути виконані іншою особою лише за згодою Лізингодавця, а у випадку відступлення Лігингодавцем прав за цим Договором - за згодою особи, на користь якої здійснено таке відступлення. ?????Будь-які повідомлення, запити та кореспонденція за цим Договором або у зв`язку з ним повинні бути в письмовій формі, можуть передаватися по електронній пошті, за умови, що оригінали юридично важливої кореспонденції і документації повинні передаватися визнаної в Україні кур`єрською службою або вручатися особисто. Будь-яке таке повідомлення повинно бути адресовано одержувачу на його адресу, що вказана нижче (у ст.16 договору), або за іншою адресою, який може час від часу повідомляти в письмовій формі одержувачем відправнику як адреса одержувача. Для доказу вручення повідомлення або документа буде достатнім довести, що доставка була здійснена особисто або що конверт, що містить повідомлення або документ, мав вірно вказану адресу і був відправлений (відповідно до вимог даного пункту, і всі поштові витрати були повністю оплачені), або що повідомлення електронною поштою було відправлено на адресу електронної пошти відповідної сторони, як зазначено вище. Електронної пошти відповідача у реквізитах сторін не значиться. Також суд наголошує, що в порушення п. 13.9 договору у ст. 16 не міститься адреси клієнта - відповідача. В цьому пункті значаться інші відомості, що не стосуються контактних даних. Згідно з наданим Банком розрахунку та Виписки по особовому рахунку [PERSON] заборгованість останнього за Договором лізингу станом на 26.04.2023 становить 47 678,46 гривень, з яких: компенсація вартості предмету лізингу - 15 562,14 грн., відсотки за користування предметом лізингу - 25 407,02 грн., заборгованість за страховою винагородою - 6 709,30 грн. Крім того, залишок вартості предмета лізингу - 168 975,61 гривень. Вимог про стягнення залишкової вартості транспортного засобу позивачем не заявлено. 10.02.2023 у зв`язку із затримкою відповідачем лізингових платежів більше ніж на один календарний місяць, Банком направлено на адресу останнього повідомлення про настання події дефолту від 06.02.2023 за адресою реєстрації (копія повідомлення та список згрупованих вкладень, квитанція про сплату послуг поштового зв`язку наявні у справі, опис вкладення). У повідомленні зазначено, серед іншого, що у разі невиконання вимог банку договір вважатиметься розірваним 06.03.2023. Доказів повідомлення [PERSON] про розірвання договору матеріали справи не містять. Суд звертає увагу на тому, що повідомлення не містить підпису представника [PERSON] . Крім того, наявні докази містять копію конверта із приміткою адресат відсутній за адресою від 20.02.2023. Підставою звернення до суду стала та обставина, що станом на червень 2023 року предмет лізингу Лізингоодержувачем не повернуто, місце знаходження транспортного засобу Банку не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами [PERSON] не сплатив, а договір лізингу вважається розірваним. Суд також враховує, що за даними повідомлення, копія якого долучена відповідачем, №8216974 від 23.02.2022, що не спростовано позивачем, АТ КБ «Приватбанк» не заперечує проти виїзду [PERSON] з України на термін з 23.02.2022 по 23.05.2022 на автомобілі BMW X1, 2014 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , що є предметом лізингу відповідно до вказаного вище договору. Разом з цим, банком не вжито дій для повідомлення [PERSON] про настання події дефолта за дійсною адресою перебування, враховуючи існування комунікації між сторонами правочину, зокрема, засобами електронного листування, хоча, вочевидь, що відповідач, як користувач послуг банку, має електронну адресу у за стосунку. Суд наголошує, що електронна адреса [PERSON] власне повідомлена позивачем у позовній заяві у графі реквізитів (контактних даних) відповідача. Згідно зі свідоцтвами про народження (у копіях) серії [NUMBER] від 27.09.2017, серії [NUMBER] від 23.01.2020, виданого повторно, відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] є дитиною з інвалідністю з 01.03.2022 (корінець до медичного висновку №39/1 від 01.03.2022). Згідно з платіжною інструкцією №0.0.3254017554.1 від 16.10.2023 на рахунок [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] сплачено в рахунок погашення кредиту 19 600,00 гривень, №0.0.3249164276.1 від 14.10.2023 24 000,00 гривень, [PERSON] 15.11.2023 відповідно до квитанції до платіжної інструкції 12 450,58 гривень, відповідно до платіжної інструкції № ІСКTN11150XW1S.1 від 15.11.2023 поповнено картковий рахунок [PERSON] [NUMBER] на суму 19 752,51 гривні, [PERSON] із призначенням «плата за лізинг» відповідно до платіжної інструкції № 0.0.3628910767.1 від 07.05.2024 - 1 000,00 гривень, відповідно до платіжної інструкції №0.0.3565139222.1 від 03.04.2024 - 1 000,00 гривень. Згідно з наданою банком випискою станом на 08.08.2024, в період з 14.10.2023 відповідачем та від його імені іншими особами здійснені такі платежі: 14.10.2023 - 20,00 гривень, та 24 000,00 гривень, 16.10.2023 - 19 600,00 гривень, 05.12.2023 - 200,00 гривень, 05.03.2024 - 200,00 гривень, 03.04.2024 - 1 000,00 гривень, 07.05.2024 - 1 000,00 гривень, тобто всього - 46 020,00 гривень. Згідно з засвідченою копією витягу з реєстру платників єдиного податку [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований як фізична особа-підприємець, 2 групи платника єдиного податку. Витяг сформований 30.10.2020, тобто, не містить актуальних даних на час розгляду справи, як і виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, датована 30.10.2020. Відповідачем надано відомості форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за 2016-2020 роки щодо страхувальників за вказаний період та страхового стажу, розміру нарахованого доходу. Інші долучені стороною відповідача докази (скріншоти та копія закордонного паспорта) не відповідають вимогам допустимості та достовірності. З наданих скріншотів не видається за можливе встановити даних осіб, які ведуть листування, дозволу всіх учасників листування на розголошення таємниці листування, а дату виготовлення копії паспорта вочевидь є неможливим встановити, отже, і актуальних відомостей щодо перетину державного кордону України [PERSON] . Так, відповідно до ст.78, 79 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує такі норми цивільного законодавства. За загальним правилом ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Ч.1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За правилами ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 цього Кодексу). Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (ст.610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч.1 ст.611 цього Кодексу). Відповідно до ч.1,3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.1,2 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (чинний на час укладення договору). За статтею 4 цього Закону лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Правовідносини сторін у цій справі виникли з договору фінансового лізингу та регулюються законом, чинним на час укладення договору фінансового лізингу. Також, за приписами ч.2,3 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» обов`язками лізингодавця є: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Лізингодавець може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, користуючись предметом лізингу, не виконував належним чином умови Договору лізингу, допустивши порушення покладених на нього зобов`язань щодо своєчасної сплати лізингових платежів, що дійсно вважається подією дефолту. Відповідачем не надано доказів повідомлення про відмову від договору лізингу в односторонньому порядку у встановлені законом строки. Проте, суд зауважує, що зміст ст. 16 договору не узгоджений із ст. 13.9, отже, встановити адресу, за якою мало бути надіслано повідомлення [PERSON] про настання події дефолту і розірвання договору не видається за можливе. Разом з цим, надане до справи повідомлення не містить копії підписанта, а банк не скористався можливістю його надіслання засобами електронного листування, достеменно будучи обізнаним із неврученням кореспонденції [PERSON] (повідомлення від 06.02.2023), а також тривалим перебуванням за кордоном, як мінімум протягом трьох місяців, про що повідомляв банку відповідач. На час розгляду справи 46 020,00 гривень заборгованості відповідачем погашено, натомість, будучи володільцем даних відомостей, в часі до ухвалення заочного рішення суду від 15.04.2024 АТ КБ «Приватбанк» не повідомив суд у належний спосіб. При цьому, крім 1 000,00 гривень, всі платежі, про які повідомив відповідач, здійснені раніше, ніж 15.04.2024. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). За правилами ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, як право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Разом з цим, приписами ч.1 ст.1212 ЦК України визначено: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч.1 ст. 213 ЦК України). Зазначені нормативні положення обґрунтовують заявлену позивачем у цій справі вимогу про витребування майна у відповідача на користь позивача, а саме, транспортного засобу, який є предметом лізингу, проте, лише за умови підтвердження належного повідомлення споживача послуг банку (лізингоодержувача) про настання події дефолту, чого у даному випадку, на переконання суду, не дотримано. За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18 роз`яснено, що якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору (п. 9.12). Проте, на переконання суду, договір, укладений між сторонами у справі, не є розірваним, тобто вимоги позивача не є обґрунтованими, як щодо стягнення заборгованості, так і щодо витребування майна. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.). На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 369/7586/19, провадження № 61-11337св22. Існування таких дій або бездіяльності з боку відповідача судом не встановлено. Разом з цим, обидві сторони правочину мають бути свідомими щодо змісту договору, обсягу приналежних прав та встановлених обов`язків, а також їх виконання в майбутньому. Щодо наявності форс-мажорних обставин, суд зауважує, що такі обставини за загальним правилом не мають преюдиційного характеру: факт їхнього настання та невідворотного впливу необхідно щоразу доводити. У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 зі справи № 915/531/17, від 26.05.2020 зі справи № 918/289/19, від 17.12.2020 зі справи № 913/785/17 викладено висновок щодо застосування статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідно до якого: - статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати; - форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання; - доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. При цьому, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 75 ГПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів». Відповідно, доводи, висловлені відповідачем, сам по собі факт існування воєнного стану, не змінюють висновків суду. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів, у суду наявні підстави констатувати порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу та вимог чинного законодавства, щодо строків внесення платежів на виконання взятих на себе [PERSON] зобов`язань, що дійсно призвели до порушення прав АТ КБ «Приватбанк». Разом з цим, з урахуванням змісту договору, на чому наголосив суд, допущене банком порушення порядку повідомлення [PERSON] про подію дефолту унеможливлює захист прав банку в межах даної справи. Суд не приймає посилання сторони відповідача на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.06.2021, у справі №904/5726/19, пр.12-95гс20, відповідно до якої Лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів. Так, у даній справі не заявлено позовних вимог щодо стягнення з відповідача залишкової вартості предмета лізингу, яка не сплачена на час звернення до суду, одночасно із витребуванням предмета лізингу, тому дана позиція не є застосованою у цій справі. Дослідивши надані сторонами на підтвердження позовних вимог та заперечень письмові докази, за результатами розгляду справи, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, проте банк не позбавлений після виправлення недоліків щодо повідомлення лізингоодержувача та в разі актуальності події дефолту звернутись до суду із іншим позовом для захисту порушених прав. Відповідно до приписів ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у сумі 6 325,18 гривень, враховуючи відмову у задоволенні позову, залишається за позивачем.

Outcome: dismissed