Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

23.08.2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила розділити спільне майно набуте ними за час шлюбу. Свої вимоги представник позивача мотивував тим, що 30 листопада 1991 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований відділом РАЦС Вознесенського міськвиконкому Миколаївської області, актовий запис № 440. Від даного шлюбу народилась донька. [PERSON] . [INFO] . У зв`язку з тим, що спільне життя між ними не склалось, рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.01.2015 року (справа № 484/2798/14-ц) вказаний шлюб було розірвано. Фактично з 2015 року, Позивачка та Відповідач поновити подружні, сімейні відносини не змогли та повністю припинили шлюбні стосунки, тому спільно було вирішено проживати окремо. [PERSON] з донькою залишились мешкати за адресою: [ADDRESS] , натомість [PERSON] , створивши нову сім`ю, оселився в іншому місці, яке на даний час невідоме. Подружжя [PERSON] , в період шлюбу (з 1991 року по 2015 рік), сумісно купляли об`єкти нерухомого/рухомого майна, якими користувались разом, але безпосередньо, під час здійснення набуття зазначеного майна, право власності оформлювали на чоловіка, у зв`язку з економією коштів на нотаріальні витрати оформлення майна на двох. Так, до 2002 року, родина [PERSON] проживала у м. Вознесенськ, Миколаївської області. Після переїзду до м. Первомайська та продажі всього належного їм майна, за спільні кошти та за спільною згодою, було придбано житловий будинок [ADDRESS] , який оформлено на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Колесніченко Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 3792 за [PERSON] , як головою родини. Пізніше, у 2003 році Відповідач, являючись власником будинку, на підставі отриманого державного акту на право власності на земельну ділянку серія МК № 043232, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 6038, набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер якої 4810400000:06:061:0001, площею 0.0369 га. цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] (присадибна земельна ділянка, яка розташована під спірним будинком). Саме у зазначеному будинку подружжя [PERSON] спільно прожили більше 10 років разом, при цьому, у Позивачки та доньки визначено зареєстроване місце проживання у даному будинку 24.10.2002 року та 05.08.2014 року відповідно. Також. Позивачка, з 2002 року но сьогоднішній день, належно користується вищевказаним будинком та мешкає в ньому. Отже, оскільки право власності на вказане нерухоме майно виникло в період перебування Сторін у шлюбі - житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, як передбачено ч. З ст. 368 ЦК України. Відповідно до частин 1, 6, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювані поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 1 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц. провадження № 61 -15462св18. Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Відповідно до статей 63, 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Зі змісту статті 69 СК України вбачається, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за вимогами однією зі сторін суд може поділити майно в натурі, якщо не можливо без шкоди для його господарського призначення: присудити майно одному з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми та інше. У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, а згода щодо сплати/отримання компенсації відсутня, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ № II від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя слід встановити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й джерело набуття, тобто чи були вкладені спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя на його придбання. Якщо майно було придбано хоча і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Таке майно є особистою приватною власністю того, за особисті кошти кого воно придбане. Якщо хтось з подружжя не підтвердить, що річ купили на особисті кошти, презумпція права спільної сумісної власності залишиться непохитною. Тягар доказування обставин покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Таким чином, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна: кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття): мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Враховуючи, що житловий будинок був набутий Відповідачем за час шлюбу, то встановлено, що він є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та кожна із Сторін має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, отже вимоги позову є обґрунтованими. Такий спосіб вирішення майнових спорів подружжя, як визначення частки у спільному майні, хоча і не є поділом майна в натурі у розумінні статті 71 СК України, але не суперечить нормам сімейного законодавства га є самостійним способом захисту майнових прав подружжя. Згідно звіту про оцінку майна розробленої та затвердженої ТОВ «Центр оцінки «Епос»» оціночна (ринкова) вартість житлового будинку, загальною площею 85.5 кв.м.. житловою площею 54.1 кв.м.. розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить 225 988 гри. (1/2 частка дорівнює 50% і становить І 12 994 гри.), що і встановлює ціну позову. На момент звернення до суду між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони про час та місце розгляду справи повідомлені вчасно і належним чином, у відповідності до ст. 128, 130 ЦПК України, проте відповідач в судове засідання не з`явився. Відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не надав. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. В силу ст. 60 СК України все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Згідно п. 24 тієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, а тому фактично не заперечував придбання вказаного у позові майна під час шлюбу. З огляду на викладене, оскільки добровільної згоди між позивачем та відповідачем щодо поділу спірного майна, набутого за час проживання у шлюбі, не досягнуто, вважаю за доцільне здійснити поділ вище вказаного майна у порядку запропонованому позивачем. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved