Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

01.05.2024 року [PERSON] в особі представника адвоката Тарасенка І.В. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого зазначила наступне. 12.03.2016 року між сторонами по справі був зареєстрований шлюб. У липні 2023 року відповідач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Перебуваючи у шлюбі, у 2020 році подружжям згідно з договором купівлі-продажу придбано автомобіль марки «HONDA CIVIC», 2018 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який було зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] , який є спільною сумісною власністю подружжя. Після купівлі автомобіля сторони продовжили проживати однією сім`єю, вести спільне господарство. Після звернення [PERSON] до суду із позовом про розірвання шлюбу позивач не має можливості користуватись спірним автомобілем. Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС № 31/1028АЗ-11000-2024 від 19.04.2024 року, який надано на запит адвоката, згідно з базою даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль марки «HONDA CIVIC», 2018 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який у 2020 році був зареєстрований за відповідачем [PERSON] у ТСЦ № 52342, перереєстровано 14.06.2023 року на іншу особу [PERSON] . Відповідач [PERSON] відчужив автомобіль проти волі позивача, діючи не в інтересах сім`ї, згоди у будь-якій формі на продаж автомобіля позивач не надавала, про відчуження автомобіля позивач дізналась з листа Територіального сервісного центру МВС № 2342, з якого вбачається, що відповідач дійсно продав автомобіль іншій особі. При цьому, гроші від продажу автомобіля витрачені відповідачем на власний розсуд без врахування інтересів сім`ї. Згідно зі звітом № 30/28.04.24 від 16.04.2024 року про оцінку транспортного засобу HONDA CIVIC, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , висновку про ринкову вартість транспортного засобу, проведеного ФОП « [PERSON] », який діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 214/2022 від 27.05.2022 року, із застосуванням порівняльного методичного підходу для визначення ринкової вартості для цілей нотаріальних дій, поділу, проведення процесуальних дій, зроблено висновок щодо ринкової вартості вказаного колісного транспортного засобу, яка складає 541\~012 грн. 05 коп. Оскільки відповідач здійснив відчуження спільно нажитого у шлюбі майна без згоди позивача, позивач вважає за необхідне звернутись до суду за стягненням з відповідача грошової компенсації за частину вартості такого майна. Вважає належним способом відновлення її права на частку у спільному майні подружжя, стягнення з відповідача компенсацію вартості частини відчуженого автомобіля марки «HONDA CIVIC», 2018 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 270\~506 грн. 02 коп. Просить суд: -визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «HONDA CIVIC», 2018 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] ; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за продаж автомобіля марки «HONDA CIVIC», 2018 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 270\~506 грн. 02 коп.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 5\~410 грн. 12 коп.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму в розмірі 2\~500,00 грн. відшкодування витрат на проведення звіту про оцінку колісного транспортного засобу. Ухвалою судді від 01.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 22.05.2024 року до суду надійшов відзив. Заперечення проти позову обґрунтовані наступним. Дійсно з 12.03.2016 року сторони у справі знаходились у зареєстрованому шлюбу, який 07.05.2024 року був розірваний на підставі заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 24.06.2020 року подружжям був придбаний автомобіль марки «HONDA CIVIC», 2018 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] . На той період часу [PERSON] була зареєстрована фізичною особою підприємцем. З метою розвитку бізнесу, за спільною згодою, у [PERSON] в черві 2018 року вони взяли в борг 12\~000 доларів США та після продажу спірного автомобіля повернули борг в розмірі 8 500 доларів США. У зв`язку з тим, що терміни виконання боргових зобов`язань перед [PERSON] настав, а кошти на погашення боргу у [PERSON] і [PERSON] не було, то за спільною згодою з [PERSON] вони продали автомобіль третій особі [PERSON] за договором купівлі-продажу від 14.06.2023 року, а кошти витратили на погашення спільних боргових зобов`язань. На підставі договору купівлі-продажу спірний автомобіль в ТСЦ 2342 було перереєстровано за фізичною особою [PERSON] . Позивач із позовом про визнання даного договору недійсним не зверталась. Кошти, отримані після продажу автомобіля були витрачені на потреби сім`ї. Звертає увагу суду, що спірний автомобіль було продано 14.06.2023 року, позов про розірвання шлюбу подано до суду 20.07.2023 року, а позов про поділ майна подружжя подано 01.05.2024 року. Просить у позові відмовити. Ухвалою суду від 05.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Тарасенко І.В. позов підтримав, просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача адвокат Ігнатов Є.Є. у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у зв`язку з його недоведеністю. За клопотанням представника відповідача у судовому засіданні судом був допитаний свідок [PERSON] , який суду пояснив, що відповідач по справі є його двоюрідним братом, у 2018 році до нього звернулося подружжя [PERSON] з проханням зайняти їм гроші на бізнес. Він зайняв їм 12\~000 доларів США. Вказану суму вони повертали йому частинами. Знає, що вони продали свій автомобіль та частину боргу віддали з отриманих від його продажу коштів. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Статтею 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, перебуваючи у шлюбі, подружжям Матвієнків 24.06.2020 року придбано автомобіль марки «HONDA CIVIC», 2018 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] (а.с. 19). З листа ГСЦ МВС від 15.04.2024 року, вбачається, що 14.06.2023 року в ТСЦ 2342 зазначений автомобіль було перереєстровано на іншу особу [PERSON] (а.с. 33). Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін спірних правовідносин, встановлено, що спірний автомобіль придбано у період зареєстрованого шлюбу з позивачем та є спільним майном подружжя, договір укладено без згоди іншого з подружжя, а саме позивача. Оспорюваний правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібних побутових правочинів, тому такий правочин потребував згоди позивача як другого із співвласників, та неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною без визначення часток і є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних автомобілів відповідно до статей 203, 215 ЦК України, що відповідає правовому висновку, наведеному у поставі Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 320/1897/14-2 (провадження № 61-14353св20) У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верхового Суду України викладених у п. 23 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. В пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст. 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки позивач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03.06.2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Таким чином, заявлений позивачем спосіб захисту прав пов`язаний зі стягненням в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості частини автомобіля, який був відчужений одним із подружжя після припинення спільного проживання та без відома та згоди іншого з подружжя, є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку. Визначальним для наявності підстав судового захисту відповідно до заявлених вимог є: - набуття спірного майна (автомобіля) в період шлюбу; - відсутність належних, допустимих та достатніх доказів спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Можливість задоволення судового захисту пов`язаний зі стягненням в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості частини автомобіля, який був відчужений одним із подружжя після припинення спільного проживання та без відома та згоди іншого з подружжя, не пов`язана з необхідністю одночасної заяви вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За приписами 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Присуджуючи позивачу грошову компенсацію замість його частки на вказаний автомобіль, суд виходить із того, що сторонами за час шлюбу набутий автомобіль, проте відповідач відчужив його іншій особі без згоди позивача, а тому приходить до висновку щодо наявності права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, він має право на відповідну компенсацію вартості майна, відчуженого без його згоди та не в інтересах сім`ї. З урахуванням положень ч. 1 ст. 69 СК України, частки сторін у зазначеному майні є рівними. Суд враховує, що відповідачем не доведено факту витрачання отриманих від продажу автомобіля грошових коштів в інтересах сім`ї. Заявляючи про те, що отримані від продажу автомобіля грошові кошти витрачені нібито в інтересах сім`ї, відповідач посилається на те, що вони були вимушені продати транспортний засіб, так як необхідно було повернути борг [PERSON] , проте жодного належного доказу надано не було. Також, суд не приймає до уваги наданий до суду 25.09.2024 року представником відповідача скріншот переписки, тому, що взагалі не підтверджено нічим між ким саме і в які дати відбулось спілкування. Доказів того, що позивач [PERSON] надала згоду, підписувала або отримувала грошові кошти від продажу автомобіля відповідач суду не надав. При оцінці показань свідка судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідком. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] , який засвідчив, що подружжя [PERSON] брали у нього в борг суму коштів в розмірі 12 000 доларів США, так як не зазначив точної дати, лише рік, не надав жодного документу на підтвердження своїх слів. З огляду на вказані обставини, а також наявність родинних та дружніх зв`язків між відповідачем [PERSON] та свідком [PERSON] , покази лише цього свідка суд вважає недостатнім для встановлення обставин, які підлягають встановленню у даній справі. Судом приймається до уваги вартість спірного транспортного засобу автомобіля марки «HONDA CIVIC», 2018 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , згідно зі звітом № 30/28.04.24 про оцінку колісного транспортного засобу від 16.04.2024 року і становить 541\~012 грн. 05 коп. (а.с. 34-51). Докази проведення альтернативних оцінок майна, на момент його продажу, матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались. Враховуючи вище наведене,

Outcome: approved