Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», [PERSON] про стягнення страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок ДТП, в якому просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь [PERSON] невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 48128,72грн; з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 57740,33грн, моральну шкоду у розмірі 15000 грн; в рівних частинах з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» та [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 26.05.2023 року о 14:05 год., в м. Києві по вул. Сирецька, 33-Ш сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «ГАЗ 33021» р.н [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Постановою Подільського районного суду м. Києва від 15.09.2023 року у справі №758/6444/23, винного у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди було визнано [PERSON] та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивач, у зв?язку з фізичним знищенням належного йому транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] , звернувся з Заявою про виплату страхового відшкодування. За результатами розгляду поданих Позивачем документів, було виплачено страхове відшкодування у сукупному розмірі 81 871 грн 28 коп., проте вказаного відшкодування недостатньо для повного усунення шкоди. У зв`язку з чим позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 25 грудня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позову заяву від представника ПАТ «СК «Еталон», відповідно до змісту якого заперечували щодо задоволення позовних вимог. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. 10 жовтня 2024 на адресу суду надійшов висновок експерта. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року відновлено провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явився, у своїй позовній заяві просив суд розглядати справи за його відсутності. Відповідачі у судове засідання своїх представників не направили, про час та місце слухання повідомлені належним чином, відзив не надавали. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 26.05.2023 року о 14:05 год., в м. Києві по вул. Сирецька, 33-Ш сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] під керуванням [PERSON] (далі - Позивач) та транспортного засобу «ГАЗ 33021» р.н [NUMBER] під керуванням [PERSON] (далі - Відповідач-2). Постановою Подільського районного суду м. Києва від 15.09.2023 року у справі №758/6444/23, винного у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди було визнано [PERSON] та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. На виконання вимог Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цивільно-правова відповідальність Відповідача-2, як водія транспортного засобу ГАЗ 33021 р.н [NUMBER] була забезпечена за полісом ОСЦІВВНТЗ № 209809636, виданого Приватним акціонерним товариством «Страховою компанією «ЕТАЛОН» (Відповідач-1), дійсного на дату ДТП. Позивач, у зв?язку з фізичним знищенням належного йому транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] , звернувся до Відповідача-1 з Заявою про виплату страхового відшкодування, надавши всі необхідні документи, визначені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідач-1, за результатами розгляду поданих Позивачем документів, виплатив страхове відшкодування у сукупному розмірі 81 871 грн 28 коп. Не погоджуючись з розміром отриманого страхового відшкодування Позивач звернувся до СОД ФОП [PERSON] , з метою об?єктивного визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] . Вартість експертного дослідження становить 4 000 грн. 00 коп. Відповідно до Висновків щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу N?377/06-23 від 21.06.2023 року, вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] дорівнює ринковій власності транспортного засобу і становить 360 054 грн. 49 коп.; вартість транспортного засобу в пошкодженому стані становить 172 314 грн. 16 коп., вартість відновлювального ремонту становить 452 765 грн. 94 коп. Оскільки вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] перевищує його ринкову вартість в непошкодженому стані, то транспортний засіб «Ford Transit» р.н [NUMBER] є фізично знищеним. Відповідно, розмір матеріальної шкоди заподіяної власнику транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] визначається як різниця між вартістю транспортного засобу в непошкодженому стані (до ДТП) та вартістю транспортного засобу в пошкодженому стані (після ДТП) і становить 187 740 грн. 33 коп. Відповідно до висновку судового експерта від 01.10.2024 №СЕ-19/118-24/10307-АВ за результатами судової транспортно-товарознавчої експертизи вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власникові КТЗ «Ford Transit» р.н. [NUMBER] , який зазнав аварійних пошкоджень внаслідок ДП, що сталася 26.05.2023 року - станом на дату ДТП 26.05.2023 року, складала 360 054,49 грн. Одночасно цим, ринкова вартість КТЗ «Ford Transit» р.н. [NUMBER] у пошкодженому стані після ДТП, що сталася 26.05.2023 ркоу - станом на дату ДТП складала 177 241,14 грн. Щодо позовних вимог до ПАТ «СК «Еталон», суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов?язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. На виконання вимог Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб Hyundai Accent р/н [NUMBER] був забезпечений за Полісом ОСЦПВВНТЗ N? 209809636 виданого ПАТ «СК «Еталон», дійсного на дату ДТП. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це, зокрема, шкода, пов?язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. На виконання вимог Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цивільно-правова відповідальність Відповідача-2, як водія транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] була забезпечена за полісом ОСЦПВВНТЗ N? 207448147, виданого Публічним акціонерним товариством «Національною акціонерною страховою компанією «ОРАНТА», дійсного на дату ДТП. Позивач, у зв?язку з фізичним знищенням належного йому транспортного засобу Citroen С4 р/н [NUMBER] , звернувся до Відповідача-1 з Заявою про виплату страхового відшкодування, надавши всі необхідні документи, визначені ст. 35 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Відповідач-1, за результатами розгляду поданих Позивачем документів, виплатив страхове відшкодування у сукупному розмірі 81 871 грн. 28 коп. Не погоджуючись з розміром отриманого страхового відшкодування Позивач звернувся до СОД ФОП [PERSON] , з метою об?єктивного визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] . Відповідно до Висновків щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу N?377/06-23 від 21.06.2023 року, вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] дорівнює ринковій власності транспортного засобу і становить 360 054 грн. 49 коп.; вартість транспортного засобу в пошкодженому стані становить 172 314 грн. 16 коп., вартість відновлювального ремонту становить 452 765 грн. 94 коп. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Оскільки вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] перевищує його ринкову вартість в непошкодженому стані, то транспортний засіб «Ford Transit» р.н [NUMBER] є фізично знищеним. Відповідно, розмір матеріальної шкоди заподіяної власнику транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] визначається як різниця між вартістю транспортного засобу в непошкодженому стані (до ДТП) та вартістю транспортного засобу в пошкодженому стані (після ДТП) і становить 177 241 грн. 14 коп. Таким чином, з Відповідача-1 підлягає стягненню невиплачена частина страхового відшкодування у розмірі 57 740 грн. 33 коп. (130 000 грн. 00 коп. - 81 871 грн. 28 - 48 128 грн. 72 коп.) Щодо позовних вимог до [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв?язок та с вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N? 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У свою чергу, відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» порядок відшкодування шкоди, пов?язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Вказане підтверджується також і актуальною правозастосовчою практикою Верховного Суду. Висновки про те, що у разі фізичного знищення транспортного засобу потерпілому, як страховиком у межах страхової суми (ліміту відповідальності), так і заподіювачем шкоди у порядку ст. 1194 ЦК України за аналогією закону (в силу положень ст. 8 ЦК України), відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, сформовані, зокрема, у Постановах ВС по справах: № 759/5414/17 від 09.12.2020 року; № 299/3583/15-ц від 04.11.2020 року; № 362/3680/17 від 05.08.2020 року; № 525/1592/18 від 14.07.2020 року; № 753/11069/16 від 17.02.2021 року; № 910/17947/15 від 03.02.2021 року; № 205/7747/18 від 14.04.2022. Відповідно до Висновків щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №377/06-23 від 21.06.2023 року, вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] дорівнює ринковій власності транспортного засобу і становить 360 054 грн. 49 коп.; вартість транспортного засобу в пошкодженому стані становить 172 314 грн. 16 коп., вартість відновлювального ремонту становить 452 765 грн. 94 коп. Оскільки вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] перевищує його ринкову вартість в непошкодженому стані, то транспортний засіб «Ford Transit» р.н [NUMBER] є фізично знищеним. Відповідно, розмір матеріальної шкоди заподіяної власнику транспортного засобу «Ford Transit» р.н [NUMBER] визначається як різниця між вартістю транспортного засобу в непошкодженому стані (до ДТІ) та вартістю транспортного засобу в пошкодженому стані (після ДТП) і становить 177 241 грн. 14 коп. Враховуючи наведене, з Відповідача-2 на користь Позивача підлягає стягненню різниця між розміром матеріальної шкоди та належним розміром отриманого страхового відшкодування у розмірі 57 740 грн. 33 коп. Щодо стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 23 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її задавала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до абз. 1 п.3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування маральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того згідно Постанови Верховного суду по справі № 761/14285/16-ц від 22 квітня 2019 року: «участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до душевних страждань, а тому посилання заявника у касаційній скарзі на те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди є безпідставними». Таким чином знайшло своє підтвердження обгрунтування сторони позивача про стягнення моральної шкоди. Щодо стягнення судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: approved