Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого вказував, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2014 у справі № 177/357/14-ц, яке змінено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015, з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок відшкодування збитків за договором підряду відповідно до ст. 849, 883 ЦПК України, у розмірі 190164,00 грн. Рішення набрало законної сили 13.01.2015. На виконання вказаного рішення 22.01.2015 судом видано виконавчий лист, на підставі якого постановою державного виконавця Криворізького районного ВДВС від 03.02.2015 відкрито виконавче провадження ВП№46321366. 10.07.2020 ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області замінено сторону виконавчого провадження [PERSON] правонаступником [PERSON] у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2014 року. Постановою державного виконавця від 16.07.2021 у ВП №46321366 змінено сторону виконавчого провадження стягувача [PERSON] на її правонаступника [PERSON] . Постановою державного виконавця від 16.07.2021 у ВП №46321366 змінено сторону виконавчого провадження стягувача [PERSON] на її правонаступника [PERSON] . Постановою від 24.12.2021 у ВП №46321366 виконавчий документ повернуто стягувачу [PERSON] на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Позивачем повторно пред`явлено виконавчий лист № 177/357/14-ц до виконання та постановою від 07.12.2022 відкрито виконавче провадження ВП №70501522, яке постановою від 05.01.2023 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 632511729. Оскільки,\~відповідач не\~виконав рішення\~суду,\~не бажає\~добровільно \~виконувати свої\~зобов`язання за\~рішенням суду,\~тому позивач\~вважає,\~що відповідач\~ повинен\~сплатити йому\~ 3%\~річних та\~інфляційні втрати,\~які позивачем розраховано за період з 12.03.2017 по 09.04.2021 3% річних у розмірі 23272,95 грн, та інфляційні втрати у розмірі 74001,18 грн, які просить суд стягнути з відповідача на його користь, а також витрати по сплаті судового збіру у розмірі 1211,20грн. Ухвалою судді від 09.09.2024 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30.10.2024 відповідач та його представник [PERSON] надали відзив на позовну заяву, в якій вказували на те, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, перекрученими. Вказує, що із наданих позивачем доказів видно, що в межах виконавчого провадження, яке і зараз перебуває на виконанні у Криворізькому відділі ДВС, наявні постанова про повернення виконавчого документу стягувачу через відсутність у боржника будь-якого майна, на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргу, а всі здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, що свідчить про законність дій органу із примусового виконання рішень суду. Водночас, коли рішення суду не виконувалось, позивач вбачає можливість стягнути з відповідача три процента річних та інфляційні втрати. У позові не обґрунтовано чому позивач, з метою стягнення вказаних сум, зазначає період з 12.03.2017 по 09.04.2021, не надано доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань за спірним договором, не надано доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних витрат є арифметично невірними та виконані без застосування методики розрахунку базового індексу споживчих цін. Також, вказує, що позивач уже звертався до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, в якому просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та 3% річних за тими ж самими виконавчими провадженнями з аналогічним предметом та з аналогічних підстав, які рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19.07.2024 задоволені частково, тому вважає, що позивачем подано два позови з аналогічним предметом та з аналогічних підстав, у зв`язку з чим наявні підстави для залишення вказаного позову без розгляду. Крім того, зазначає, що згідно із Законом України «про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2020, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (Covіd-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів. Постановою КМУ №206 від 05.03.2022, яка застосовується з 24.02.2022, встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі. Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за прострочення грошового зобов`язання на боржника лише саме при наявності протиправного невиконання, неналежного виконання ним грошового зобов`язання. Вказує, що саме в наслідок бездіяльності державного виконавця, безпосередньо відповідального за своєчасне погашення заборгованості за рішенням суду порушено загальний встановлений порядок звернення стягнення на майно боржника, що значно обмежило права відповідача (боржника), як учасника виконавчого провадження. Беручи до уваги, що встановлений законом обов`язкових виконавчих дій, пов`язаних з виконанням стягнення у примусовому порядку за рішенням суду відповідно о Розділів ІV,VII щодо загальних умов та порядку здійснення виконавчого провадження та звернення стягнення на майно боржника ЗУ «Про виконавче провадження» у повному обсязі не проводилося, вважає, що вимоги позивача щодо нарахування розміру інфляційних втрат та 3% річних зазначених у позовній заяві є безпідставними. Крім того, вважає, що у діях відповідача відсутня будь-яка вина у затримці розрахунків з позивачем. Також, оскільки позивачем не заявлено вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку ним нараховано 3% річних та інфляційних втрат, позивач не може застосувати положення статті 625 ЦК України. Заявлені позивачем до стягнення суми інфляційних втрат у розмірі 74001,18 грн та 3% річних у розмірі 23272,95 грн є явно не співмірними з можливостями відповідача, а тому, суд за певних умов, може зменшити розмір неустойки, штрафу, відсотків за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України (а.с.49-55). 04.11.2024 позивачем надано відповідь на відзив, в якій він вказував, що відзив а позовну заяву, є безпідставним, необґрунтованим. Щодо подання ним аналогічного позову до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які стягнуті рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19.07.2024, вказує що даний позов ним подано, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем судового рішення про стягнення коштів за інший період часу. Крім того, існування у відповідача боргових зобов`язань підтверджена рішенням суду, а неможливість виконання ним такого зобов`язання не звільняє його від відповідальності. Розрахунки у позовній заяві зроблені арифметично правильно, здійсненні відповідно до норм законодавства, відповідачем не спростовані та контррозрахунків ним не надано. Щодо виникнення у відповідача форс-мажорних обставин, відповідач офіційно не працевлаштований, податків не сплачує, працюючи неофіційно отримує кошти готівкою, приховуючи від виконавчої служби реальні доходи, а тому, має довести наявність для нього форс-мажорних обставин. Таким чином, вказує, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що заявлений позов суперечить вимогам чинного законодавства України, також розрахунки позивача не спростував (а.с. 72-76). 06.11.2024 відповідач та його представник [PERSON] надали заперечення на відповідь на відзив позивача, які аналогічні поясненням наданим у відзиві на позовну заяву. У задоволені позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, також зі спливом позовної давності (а.с.81-88). У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на пояснення надані у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2014 у справі № 177/357/14-ц, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок відшкодування шкоди 190164,00 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1901,68 грн, на правничу допомогу 4549,50 грн. Рішення набрало законної сили 1301.2015 (а.с. 8-11). На виконання вказаного рішення 22.01.2015 судом видано виконавчий лист, із примусового виконання якого постановою державного виконавця Криворізького відділу ДВС від 03.02.2015 відкрито виконавче провадження ВП № 46321366 (а.с.12,13). Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10.07.2020 замінено сторону виконавчого провадження стягувача [PERSON] правонаступником [PERSON] у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2014, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 у цивільній справі №177/357/14-ц. Ухвала набрала законної сили 07.08.2020 (а.с.14-15). Постановою державного виконавця від 16.07.2021 у ВП № 46321366 замінено сторону виконавчого провадження стягувача [PERSON] на її правонаступника [PERSON] (а.с. 16). Постановою від 24.12.2021 у ВП № 46321366 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 17). Позивачем повторно пред`явлено виконавчий лист № 177/357/14-ц до виконання та постановою від 07.12.2022 відкрито виконавче провадження ВП № 70501522, яке постановою від 05.01.2023 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 63251729 (а.с.18,19). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначене рішення суду набрало законної сили, отже встановлені даним рішенням обставини не підлягають доказуванню. Криворізьким відділом ДВС у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надано повідомлення про стан розрахунків зі спати заборгованості боржника [PERSON] на користь [PERSON] у зведеному виконавчому провадженні № 63251729, до складу якого входить, зокрема, виконавче провадження ВП № 70501522 із виконання виконавчого листа №177/357/14-ц від 16.10.2014, заборгованість станом на 03.04.2024 становить 190164,00 грн (а.с.16). Як зазначає позивач, відповідач не бажає добровільно виконувати свої зобов`язання за рішення суду, а тому він звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми інфляційних втрат та 3% річних. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, положень ЦПК України, обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом статей 524 та 533 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 8.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц. У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначено, що «Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою». При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, у даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Таким чином, судом встановлено, що рішенням суду № 177/357/14-ц із відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти у розмірі 190164,00 грн, це рішення суду відповідач не виконав, доказів виконання грошового зобов`язання не надав, а тому, наявні підстави для стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позивачем надано розрахунок обчислення 3% річних та індексу інфляції за виконавчим листом № 177/357/14-ц від 16.10.2014 на суму боргу 190164,00 грн, 3% річних за період з 12.03.2017 по 09.04.2021 складає 23272,95 грн, інфляційні втрати за період з 12.03.2017 по 09.04.2021 складають 74001,18 грн, з даним розрахунком суд погоджується, оскільки позивачем механізм обчислення 3% річних та інфляційних втрат зроблений вірно. Щодо, твердження відповідача про те, що позивачем розрахунок зроблено не вірно, суд відноситься критично, оскільки, наданий розрахунок нічим не спростовано та відповідачем не надано іншого розрахунку. Відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX та набрав чинності 17.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, посилання відповідача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2020 та Постанову КМУ №206 від 05.03.2022 , яка застосовується з 24.02.2022, як на неможливість застосування вказаного позивачем періоду для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає, що зазначені норми закону не поширюються на дані правовідносини, оскільки позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період з 12.03.2017 по 09.04.2021. Також, відповідач вказував на те, що позивач уже звертався до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, в якому просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та 3% річних за тими ж самими виконавчими провадженнями з аналогічним предметом та з аналогічних підстав, які рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19.07.2024 задоволені частково. Однак, з копії рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19.07.2024 (а.с. 63-71), видно, що [PERSON] звертався до суду про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, в тому числі за ВП №70501522 за виконавчим листом № 177/357/14-ц від 16.10.20214 за період з 10.04.2021 по 02.04.2024, в той час як в теперішній час звертається про стягнення інфляційних втрат та 3% річних по вказаному виконавчому провадженню за період з 12.03.2017 по 09.04.2021, тобто за інший період. Щодо застосування позовної давності, яку просив застосувати відповідач, суд дійшов наступного висновку. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19. спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. 30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла закон №\~540-1Х (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257,258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановами КМУ\~від 20.05.2020\~року №\~392, від 22.07.2020 № 641 від 09.12.2020 року №1236 (із змінами та доповненнями) встановлений Постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 карантин подовжений на всій території України з 22 травня 2020 року до 31 грудня 2022 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби» від 30.03.2020 року № 540-ІХ внесено зміни до законодавчих актів, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби СОVID-19, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,728,786, 1293 цього Кодексу. продовжуються на строк дії цього карантину». Таким чином, беручи до уваги, що строк позовної давності за період з 12 березня 2017 року закінчувався 12 березня 2020 року, а також те, що на всій території України подовжено карантин з 31 грудня 2022 року, а під час дії карантину строки, визначені ст. 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, то період заборгованості з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року не входить у строки позовної давності, тому до позовна заява про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в періоду з 12 березня 2017 року по 09 квітня 2021 року, подана в межах позовної давності з урахуванням карантину. Беручи до уваги викладене, суд виходить з того, що є всі підстави для стягнення з відповідача, у зв`язку із неповерненням сум, стягнутих судовим рішенням, на користь позивача сум 3% річних у розмірі 23272,95 грн за період з 12.03.2017 по 09.04.2021 та інфляційних втрат у розмірі 74001,18 грн за період з 12.03.2017 по 09.04.2021. Крім того відповідно до положення п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір в розмірі 1211,20 грн (а.с. 6).

Outcome: approved