Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просила визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ); здійснити поділ квартири [ADDRESS] як спільного сумісного майна подружжя [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ), виділивши у власність [PERSON] 1/2 (одну другу) ідеальну частку в квартирі [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, включаючи витрати на професійну правничу допомогу. Позов мотивує тим, що 12 серпня 1989 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №2701. Станом на час подання позовної заяви шлюб між сторонами рішенням суду, що набрало законної сили, не розірвано, однак до Личаківського районного суду міста Львова подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Неповнолітніх дітей станом на день подання цієї позовної заяви у позивача з відповідачем немає. За час шлюбу на підставі договору купівлі продажу квартири від 20.06.2002, сторонами у цій справі було набуто спільне майно квартиру [ADDRESS] . В подальшому, після придбання вказаної квартири, позивач з відповідачем здійснили реконструкцією цієї квартири. Вказана реконструкція проводилась за спільні кошти подружжя. Наказом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 10.05.2007 було оформлено право власності [PERSON] на п`ятикімнатну квартиру [ADDRESS] та видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 10 травня 2007 року. В ході реконструкції загальна площа квартири була збільшена до 179,6 кв.м., а житлова до 104,8 кв. м. З урахуванням того, що всі документи щодо набуття права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , були оформлені на відповідача, а в позасудовому порядку здійснити розподіл спільного майна є неможливим, з метою захисту прав та інтересів [PERSON] просила позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала суду пояснення аналогічні викладеним у заявах по суті спору. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, зазначивши, що стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами участь [PERSON] у реконструкції вказаної квартири, а тому у задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі. Позовна заява надійшла до суду 13.05.2024. Ухвалою суду від 21.05.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.10.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Всі наявні у справі докази надані сторонами або витребувані за їх клопотанням судом. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23.04.2024 12.08.1989 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровано шлюб, про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції складено актовий запис №2701. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.24). Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2002 [PERSON] купив належну [PERSON] та [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 79,5 кв.м., житлова площа 57,7 кв.м., корисна площа 79,5 кв.м. Комора в підвалі 12,6 кв.м. (а.с.35). Як вбачається з розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1415 від 16.10.2002 «Про реконструкцію квартири [ADDRESS] з влаштуванням додаткових житлових приміщень в об`ємі горища в межах квартири та влаштування двофункційного котла» було проведено реконструкцію вищезазначеної квартири. Згідно копії розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 16.11.2005 №1626 «Про технічну можливість експлуатації квартири [ADDRESS] після реконструкції з відхиленням від розпорядження Личаківської рай адміністрації №1415 від 16.10.2002» [PERSON] зобов`язано здачу квартири в експлуатацію оформити в інспекції Держярхбудконтролю; ремонт даху здійснити за власні кошти; через Львівське ОДКБТІ та ЕО внести зміни в технічну документацію (а.с.22-23). У березні 2006 Управлінням архітектури та містобудування Львівської міської ради погоджено проект відповідності нормативним вимогам самовільно проведеної реконструкції з розширенням квартири [ADDRESS] за рахунок об`єму горища в будинку [ADDRESS] , що підтверджується листом №3-С-4264/20 (а.с.18-21). Наказом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №217-ж-л від 10.05.2007 вирішено оформити право приватної власності гр. [PERSON] на п`ятикімнатну квартиру [ADDRESS] . Загальна площа квартири 179,6 кв.м., житлова площа 104,8 кв.м., комора в підвалі 12,6 кв.м. (а.с.33-34). Згідно свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 10.05.2007 квартира в цілому за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. Загальна площа квартири 179,6 кв.м., комора в підвалі 12,6 кв.м. (а.с.25). Як вбачається з рішення Личаківського районного суду м.Львова від 05.09.2024 у справі №463/4300/24 шлюб, зареєстрований 12.08.1989 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції складено актовий запис №2701 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 07.10.2024. Відповідно до ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст.\~368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] сторонами була придбана за час перебування у шлюбі та не вибула з власності до розірвання шлюбу, а відтак, така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частини квартири. З цих же підстав заперечення сторони відповідача вважаю недоведеними у встановленому законом порядку належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України»: «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29)». Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід задовольнити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить із того, що позов задоволено, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 9\~084,00 грн. Докази понесення інших судових витрат сторонами не подані. Виходячи із вищенаведеного та

Outcome: approved