Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог вказував, що сторони з 21.06.2003 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2021. За час спільного проживання сторонами було набуто нерухоме та рухоме майно у спільну сумісну власність. Оскільки вони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном та боргами, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: -здійснити поділ у рівних частках між [PERSON] та [PERSON] спільних боргових зобов`язань за кредитним договором №571/П/99/2008-840 від 02 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] -визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Toyota, модель Corolla, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за часткове погашення спільного боргового зобов`язання за кредитним договором №571/П/99/2008-840 від 02 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] в розмірі 73 900 грн. Ухвалою суду від 17.04.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У травні 2024 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач позовні вимоги визнала частково, а саме не заперечувала щодо визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на автомобіль марки Toyota, модель Corolla, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Щодо інших позовних вимог просила відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. В той же день [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Toyota, модель Corolla, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в розмірі 150 430 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що погоджується з позовною вимогою [PERSON] про визнання за ним в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на автомобіль марки Toyota, модель Corolla, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , оскільки він перебуває у володінні та користування останнього, однак просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом грошову компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на даний автомобіль в розмірі 150 430 грн., що визначена на підставі Звіту про оцінку майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія Реал Естейт Сіті». Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, з підстав, викладених у ньому та просив суд позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували частково, зустрічний позов просили задовольнити. Заслухавши вступні слова учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Встановлено, що з 21.06.2003 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2021. 02.09.2008 між [PERSON] , з одного боку та [PERSON] та [PERSON] , з іншого, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим номером № 6647. Продаж зазначеної квартири здійснено за 1 418 250 грн. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 08.09.2008 за реєстровим номером 44685. Крім того, у період шлюбу сторони набули у власність автомобіль марки Toyota, модель Corolla, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який був зареєстрований за [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Згідно Висновку експерта про вартість легкового автомобіля марки Toyota, модель Corolla, 2007 року випуску, проведеного ТОВ «Укрспецексперт» 06.06.2024 ринкова вартість об`єкту оцінки становить 222 980 грн. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Також, ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (постанова Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Водночас, як вказала Велика палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в п.27 постанови Великої Палати від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 та п. 58 постанови Великої Палати від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15, вирішення спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Частиною 2 ст.71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. Враховуючи викладене вище, зокрема неподільність речі, що є предметом спору, суд приходить до висновку про поділ спільного майна сторін, як подружжя шляхом передачі одному з подружжя автомобіля, а іншому грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності даного автомобіля. За результатами проведеної оцінки вартість автомобіля марки Toyota, модель Corolla, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] становить 222 980 грн., що підтверджується Висновком експерта про вартість від 06.06.2024, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Укрспецексперт». З урахуванням цього, частки сторін у спільному майні подружжя становлять 111 490 грн. (222 980 грн./2). При вирішенні спору про варіант поділу майна суд виходить з того, що обрання судом такого варіанту має відповідати інтересам обох сторін, встановлений між ними порядок користування цим майном із застосуванням комбінації способів поділу, передбачених законом, який є найбільш прийнятним та дієвим, а також відповідає засадам розумності і справедливості. Суд при цьому також враховує, позицію відповідача, яка не заперечувала щодо такого поділу рухомого майна (автомобіля). Натомість суд не бере до уваги доданий відповідачем [PERSON] до матеріалів справи Звіт про оцінку, виготовлений на її замовлення, оскільки проводячи дане дослідження експерт був позбавлений можливості оглянути його технічний стан та визначити його реальну вартість. Враховуючи викладене, з метою дотримання гарантованої законом рівності часток майна подружжя при його розподілі, належності вказаного автомобіля на праві власності та фактичного користування ним позивачем, суд приходить до висновку про виділення позивачу в порядку поділу майна подружжя автомобіля марки Toyota, модель Corolla, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Toyota, модель Corolla, д.н.з. [NUMBER] в розмірі 111 490 грн. Щодо вимоги позивача про здійснення в порядку поділу майна подружжя боргових зобов`язань за кредитним договором в розмірі частини та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за часткове погашення спільного боргового зобов`язання за кредитним договором слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини 3 статті 61 СК України, частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-486цс16, від 14.05.2016 у справі № 6-539цс16; у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 212/8891/15-ц, від 06.06.2018 у справі № 712/6574/16-ц. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Cудом встановлено, що 02.09.2008 між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 571/П/99/2008-840, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 305 700 дол. США на придбання нерухомого майна. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань за договором № 571/П/99/2008-840 02.09.2008 між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що витикають з кредитного договору. В наслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором № 571/П/99/2008-840 від 02.09.2008 Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва № 753/13128/15 від 21.12.2015 позов ВАТ «Комерційний банк «Надра» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 571/П/992008-840 від 02.09.2008 р. в розмірі 3 019 067,87 грн. 06.05.2020 на виконання рішення Дарницького районного суду № 753/13128/15 видано виконавчий лист. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Я.В. 03.06.2020 відкрито виконавче провадження [NUMBER] з виконання виконавчого листа № 753/13128/15, виданого Дарницьким районним судом м. Києва про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 571/П/992008-840 від 02.09.2008 р. в розмірі 3 019 067,87 грн. З Акту про проведення електронних торгів від 16.08.2022 вбачається під час примусового виконання виконавчого листа №753/13128/15 відбулась реалізація належного боржнику, [PERSON] нерухомого майна, а саме земельної ділянки, отриманої внаслідок приватизації, площею 2 га, за адресою: Київська обл., Кагарлицький район, с/р Буртівська, кадастровий номер 3222281200:03:303:0054 за ціною 184 400 грн. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки кошти за укладеним договором кредиту відповідач за первісним позовом отримала для придбання спірної квартири, про що в тому числі зазначається за умовами договору, у подружжя, крім права спільної власності на придбану за рахунок кредитних коштів квартиру, виникає також і зобов`язання у вигляді повернення кредиту, так як договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень частини 1, 3 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що отримані за кредитним договором № 571/П/99/2008-840 від 02.09.2008, укладеним між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] грошові кошти в сумі 305 700 дол. США, є такими, що використані в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку чим слід здійснити поділ таких боргових зобов`язань у рівних частках між [PERSON] та [PERSON] . Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів. Відповідно до положень частини 1статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Звертаючись до суду з позовом позивач вказує, що під час виконавчого провадження з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2015 у справі № 753/13128/15 було реалізовано з публічних торгів належну йому на праві особистої приватної власності земельну ділянку за ціною 184 400 грн., тобто фактично ним було сплачено 184 400 грн. особистих коштів в рахунок погашення спільної кредитної заборгованості. З урахуванням викладеного просить стягнути з відповідачки компенсацію на його користь, виходячи з розрахунку:221 000 грн. (ринкова вартість автомобіля)/2=110 500 грн.(1/2 частки автомобіля). 184 400 грн. (зменшення спільного боргового зобов`язання подружжя за рахунок примусово реалізованої земельної ділянки [PERSON] ) - 110 500 грн. (1/ частка автомобіля) = 73 900 грн. (компенсація, яку потрібно стягнути з відповідачки на користь позивача). Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц. Відповідно до частин першої, другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. Правовий аналіз частин першої, другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання. Цей висновок узгоджується з пунктом 3 частини першої статті 512 ЦК України, який передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем. Водночас, згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Судом встановлено, що [PERSON] не здійснив повне погашення заборгованості за кредитним договором від 02.09.2008 року, що прямо передбачає, що зобов`язання позивача щодо повернення кредитних коштів є належним чином та повністю виконаним лише після сплати ним грошових коштів в повному обсязі. Доводи позивача про те, що примусовий продаж земельної ділянки, належної позивачу на праві особистої приватної власності було здійснено в межах виконавчого провадження на тій підставі, що кредитна заборгованість за кредитним договором, укладеним в період шлюбу є спільною кредитною заборгованістю суд вважає помилковими, оскільки заборгованість в межах виконавчого провадження була стягнута з [PERSON] , як з поручителя на підставі договору поруки, укладеного між ним та Банком в забезпечення виконання кредитних зобов`язань [PERSON] , що встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва у цивільній справі № 753/13128/15. Інші доводи позивача про те, що позивачем як майновим поручителем було сплачено 184 400 грн. особистих коштів в рахунок погашення спільної кредитної заборгованості, а тому він має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми суд відхиляє з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як встановлено частиною 1 статті 575 ЦК, іпотека є окремим видом застави, а саме заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Заставодавцем відповідно до частини 1 статті 583 ЦК може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника (пункт 7 частини 1 статті 1 Закону України "Про іпотеку"). Необхідно врахувати, що згідно статті 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України. Отже, можна зробити висновок, що боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець (на відміну від поручителя) не є солідарними боржниками оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором ( ст. 546 ЦК України). Таким чином, перевіривши надані позивачем докази, зокрема відсутність договору іпотеки, наявність договору поруки, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2015, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не є майновим поручителем, а є поручителем, відповідно до укладеного між ним та Банком договору поруки, а відтак вимоги Закону України «Про іпотеку» на спірні правовідносини застосуванню не підлягають. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача компенсації за часткове погашення солідарного зобов`язання за кредитним договором в розмірі 73 900 грн. задоволенню не підлягає. Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial