Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого позивач просить суд стягнути із [PERSON] аліменти в розмірі 4 000,00 грн. на утримання сина [PERSON] , [INFO] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення ним повноліття; стягнути із [PERSON] заборгованість по аліментах у розмірі 124 000,00 грн. на утримання сина [PERSON] [INFO] ; стягнути із [PERSON] пеню в розмірі 130 000,00 грн.; судові витрати, зокрема на правничу допомогу стягнути із відповідача. Свої вимоги вона обґрунтовує тим, що з 2020 року відповідач почав нерегулярно сплачувати аліменти, а з початку 2024 року зовсім припинив їх сплату, що порушує умови укладеного між сторонами договору про утримання дитини, за яким аліменти повинні сплачуватися до 10 числа кожного місяця. Зазначено, що виникла заборгованість та пеня, визначена договором у розмірі 1% за кожен день прострочення, але не більше 100% від суми боргу. Позивач наголошує на необхідності примусового стягнення коштів, оскільки відповідач добровільно не виконує своїх батьківських обов`язків. Ухвалою судді від 24.06.2024 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем реєстрації адреси відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 19.01.2016 року у справі №752/18921/15-ц розірваний. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 21.06.2013 року зроблено актовий запис №1382. 12.11.2015 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір, посвідчений ПН КМНО Постол Н.І та зареєстрований у реєстрі на № 2353, про участь у вихованні та утриманні дітей від 12.11.2015 р. Відповідно до договору на утримання дитини [PERSON] , батько зобов`язується сплачувати аліменти в розмірі 4000 грн. (але в будь-якому разі не менше встановленого чинним законодавством мінімуму для такого виду платежів) щомісяця до 10 числа, починаючи від дня укладення цього договору до досягнення дитиною повноліття (пункт 2 договору). Кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором, та сприяти іншій стороні у виконанні її обов`язків, покладені на неї цим договором, та сприяти іншій стороні у виконанні її обов`язків. Сторона, що порушила зобов`язання за цим договором, повинна усунути порушення (пункт 6 договору). Пунктом 8 договору передбачено, що у разі невиконання стороною 2 (відповідачем) свої зобов`язань за цим договором аліменти з нього можуть стягуватись на підставі виконавчого напису нотаріуса. Крім того, пунктом 9 договору визначено, що при виникненні у сторони 2 (відповідача) заборгованості за аліментами з його вини або в разі несвоєчасного виконання умов договору він сплачує стороні 1 (позивачу ) згідно із статтею 196 Сімейного кодексу України неустойку в розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За положеннями ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, вимоги чинного сімейного законодавства передбачають два порядки надання батьками утримання дитини - добровільний та примусовий. При цьому добровільне виконання батьками обов`язку утримувати дитину буває як фактичне так і договірне. Частинами першою та другою ст. 181 Сімейного Кодексу України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Статтею 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. За положеннями ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, вимоги чинного сімейного законодавства передбачають два порядки надання батьками утримання дитини - добровільний та примусовий. При цьому добровільне виконання батьками обов`язку утримувати дитину буває як фактичне так і договірне. Частинами першою та другою ст.181 Сімейного Кодексу України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Статтею 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Як було встановлено в ході розгляду справи сторони уклали договір про участь у вихованні та утриманні дітей, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Постол Н.І. Згідно умов даного договору відповідач зобов`язався сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі по 4000 грн., щомісячно до 10 числа, до досягнення ним повноліття. Враховуючи положення ст.ст. 8, 9 СК України, та виходячи з правової природи, змісту, нормативних підходів до форми, порядку укладення, зміни і припинення договору про сплату аліментів на дитину, даний договір є різновидом цивільних договорів у сімейному праві Україні. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Отже, виходячи з вищевикладеного, суд доходить висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо виконання аліментних зобов`язань шляхом укладення відповідного договору в добровільному порядку, який був належним чином посвідчений нотаріально. Враховуючи це, підстав для стягнення аліментів у судовому порядку немає, оскільки діє принцип пріоритету умов договору, який має обов`язкову силу для сторін та регулює їхні правовідносини. Як визначено пункту 8 укладеного між сторонами договору, в разі невиконання відповідачем обов`язку по сплаті аліментів, аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. У разі несвоєчасного виконання умов цього договору і виникнення заборгованості по аліментам з вини відповідача, останнім сплачується на користь позивача пеня у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, що викладено у пункті 9 договору. Суд приходить до висновку, що спір щодо розміру аліментів між батьками був вирішений у договірному порядку на підставі укладеної угоди між сторонами. Така угода, яка врегульовує всі істотні умови щодо утримання дитини, є обов`язковою для виконання. Позивачем долучено до позову виписку по картковому рахунку позивача, з якої вбачається що відповідачем здійснювались такі перекази: 12.05.2020 у розмірі 7000,00 грн., 06.08.2020 у розмірі 7000,00 грн., 22.08.2020 у розмірі 7000,00 грн., 07.12.2020 у розмірі 5000,00 грн., 30.12.2020 у розмірі 14000,00 грн., 27.02.2021 у розмірі 7000,00 грн., 30.04.2021 у розмірі 10000,00 грн., 03.07.2021 у розмірі 10000,00 грн., 05.12.2021 у розмірі 14000,00 грн., 31.12.2021 у розмірі 7000,00 грн., 02.07.2022 у розмірі 7000,00 грн., 07.10.2022 у розмірі 14000,00 грн., 22.11.2022 у розмірі 7000,00 грн., 30.12.2022 у розмірі 15000,00 грн., 28.02.2023 у розмірі 7000,00 грн., 19.04.2023 у розмірі 7000,00 грн., 11.06.2023 у розмірі 5000,00 грн., 18.07.2023 у розмірі 5000,00 грн., 04.08.2023 у розмірі 7000,00 грн., 23.08.2023 у розмірі 2000,00 грн., 28.09.2023 у розмірі 5000,00 грн., 28.10.2023 у розмірі 7000,00 грн., 02.12.2023 у розмірі 14000,00 грн., 29.12.2023 у розмірі 7000,00 грн., а загалом у період з 12.05.2020 року по 29.12.2023 року відповідачем на рахунок позивача було перераховано суму у розмірі 303 000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідач виконує зобов`язання зі сплати аліментів, визначених договором. Водночас позивачем не було надано обґрунтованого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, незважаючи на те, що підставою для заявлених вимог про стягнення аліментів вказується нерегулярність їх сплати відповідачем. З наданих обставин слідує, що розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, поданий позивачем, є некоректним. Зокрема, позивач зазначає, що відповідач не здійснював жодних платежів протягом 31 місяця. Однак ця інформація спростовується матеріалами справи, зокрема випискою по картковому рахунку позивача, про яку йшлося раніше. З огляду на подані позивачем недостовірні дані обрахунку, суд не може покласти їх в основу вирішення вимог щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Зокрема, розрахунок пені, наданий позивачем, містить суттєві неточності, які спростовуються доказами, долученими до матеріалів справи, зокрема випискою по картковому рахунку позивача. Враховуючи заявлений позивачем період прострочення, суд позбавлений можливості провести власний розрахунок пені через відсутність достовірних даних для визначення точних сум платежів, їх регулярності та відповідності строкам, встановленим договором. Крім того, самостійне проведення таких розрахунків виходить за межі компетенції суду, оскільки належне обґрунтування своїх вимог є обов`язком позивача. Таким чином, наданий позивачем розрахунок пені не може бути визнаний коректним, а відсутність достовірних даних унеможливлює задоволення вимог про стягнення пені в заявленому розмірі. З огляду на наведені підстави, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати розподіляються в пордяку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed