Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , в якому просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] та здійснити поділ рівними частками 50% на 50% вказаної квартири. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.1984, який було розірвано 21.05.2024 Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У період перебування у шлюбі, у 1987 році [PERSON] , із врахуванням складу сім`ї, отримав від ВО «Київський радіозавод» житлову квартиру [ADDRESS] , та яку у 1994 році ним було приватизовано тільки на себе, тому за документами квартира належить саме відповідачеві, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1994. Позивач стверджує, що вони разом із чоловіком працювали на ВО «Київський радіозавод». Вказана квартира була надана підприємством із врахуванням всього складу сім`ї, що підтверджує факт безпосередньої участі позивача в отриманні вказаного житлового приміщення. Починаючи з 1987 року вони з відповідачем спільно проживали у вказаній квартирі, разом робили ремонт та купували меблі та інше майно. За цей час квартира істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок трудових та грошових затрат позивача, а тому вона має бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та поділена між ними у рівних долях. Ухвалою судді від 29.07.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 30.10.2024 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою реєстрації проживання, про причини неявки суду не повідомив, відзив до суду не подавав, конверт із позовною заявою повернувся до суду без вручення у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.1984 по 21.05.2024, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу та копією свідоцтва про розірвання шлюбу. 19.01.1994 [PERSON] у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набув право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло. Таким чином, судом встановлено, що спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні цього спору підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Разом з тим, увідповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 19.06.1992, чинній на момент приватизації квартири) приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, чинній на момент приватизації квартири), якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації, тобто набуте за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь в приватизації. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина перша-третя статті 89 ЦПК). Позивачем не надано до суду доказів того, що вони набули взаємного права на державний житловий фонд, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а саме копії паспорта позивача, вона з 10.09.1985 і по даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про те, що участі в приватизації спірної квартири вона не брала. Також матеріалами справи не підтверджено, що квартира [ADDRESS] на підставі ордеру видавалася [PERSON] із врахуванням всього складу сім`ї. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки [PERSON] безоплатно отримав її в приватну власність у 1994 році, використавши своє право громадянина на приватизацію, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін. Твердження позивача про те, що за період спільного проживання з чоловіком вартість квартири значно збільшилася, в тому числі за рахунок праці та вкладень позивача, суд відхиляє, оскільки на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано до суду жодних доказів. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому судові витрати у справі відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed