Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації, посилаючись на наступні обставини. 01 вересня 2009 року між мною та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір №04830900686 про його працевлаштування. Відповідно до цього трудового договору він повинен був здійснювати операції пов`язані з декларування та митного оформлення товарів, майна та транспортних засобів, працювати він повинен був за сумісництвом. Зазначений трудовий договір було зареєстровано Нікопольським міськрайонним центром зайнятості Дніпропетровської області у той же день 01 вересня 2009 року. Деякий час після укладення договору він виконував покладені на нього договором обов`язки, але після півроку роботи він не зміг виконувати, так як постійно був зайнятий за основним місцем роботи. Фізична особа підприємець [PERSON] не наполягав на її виконанні та їхні трудові взаємовідносини були фактично припинені. Але укладений 01 вересня 2009 року між ними договір №04830900686 так і не був розірваний. Коли він звернувся до Покровського міського центра зайнятості Дніпропетровської області з метою його звільнення та зняття трудового договору з реєстрації, йому було відмовлено та роз`яснено, що розірвати даний трудовий договір та зняти його з реєстрації неможливо, так як ФОП [PERSON] припинив свою діяльність 01 лютого 2017 року. У зв`язку з наведеним він змушений звернутися до суду з даною заявою. Заявник в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи в їх відсутність. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно трудового договору між працівником і фізичною особою від 01.09.2009 року, між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір (а.с.5). Згідно Відповіді №942737 від 04.12.2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] припинив свою діяльність. Дата зняття з обліку - 01.02.2017 року. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У відповідності до п. 7 вказаної вище Постанови суд вправі розглядати справи про встановлення факту, що має юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Від встановлення факту припинення трудових відносин залежить зміна прав заявника. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до вимог п. 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року №260, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. Згідно пояснень заявника, він не може належним чином підтвердити факт припинення трудових правовідносин з ФОП [PERSON] , оскільки діяльність останнього припинена, а місце фактичного перебування його невідомо. Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст. 40, 41 КЗпП України), або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45 КЗпП України). Відповідно по п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п. 14 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260, записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі, внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Відповідно до п. 15 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260, посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, унесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою. Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці та соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 провести дії по зняттю з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості можливо лише в разі звернення обох сторін трудових відносин (роботодавця і працівника) з належними їм документами до центру зайнятості. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин роботодавця та найманим працівником, а також відсутності однієї із сторін в центрі зайнятості підставою для зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості є рішення суду, яке набрало чинності щодо припинення дії договору. Статтею 76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин суд приходить до висновку, що заяву [PERSON] необхідно задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved