Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №501227482 у розмірі 199356,59 гривень та суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.01.2020 року між АТ «Альфа - Банк» та [PERSON] підписано оферту на укладення угоди про надання кредиту №501227482, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої банк зобов`язується надати споживачу кредит, а [PERSON] зобов`язується в поряду та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 354852.23 грн. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, порушив умови договору в результаті чого має заборгованість у розмірі 199356,59 грн. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. З метою досудового врегулювання спору 12.01.2024 року на адресу позичальника направлялася досудова вимога щодо виконання договірних зобов`язань, проте, відповідачем дану вимогу залишено без реагування. З метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду та на підставі викладеного позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2024 року клопотання представника позивача задоволено, судові засідання у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням представником позивача адвокатом Рудницьким Юлієм Ігоровичем власних технічних засобів. В ході розгляду справи відповідачем подано до суду клопотання про витребування від позивача документів, які підтверджують факт, розмір та час виникнення основного боргу, включаючи проценти (договорів, виписок з рахунку) та документів, які підтверджують розмір нарахованих відсотків та час нарахування цих відсотків. В обгрунтування заявленого клопотання посилається на те, що з матеріалів справи незрозуміло, яка частка ціни позову стосується суми боргу, а яка нарахованих процентів,, а у зв`язку із запровадженням в країні військового стану та введенням бойових дій на території Харківської області правова оцінка та його правова позиція щодо боргів, що виникли до та після оголошення військового стану повинна відрізнятись. Зазначені докази можуть підтвердити суму основного боргу, коли і на підставі яких договорів вона виникла, суму процентів по боргу та період їх нарахування. Для отримання зазначених доказів він не мав можливості вжити заходів, так як з 19.03.2022 року знаходиться зі своєю багатодітною сім`єю за кордоном в евакуації. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві, та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №501227482 від 21.01.2020 року у розмірі 199356,59 гривень та суму сплаченого судового збору. Проти задоволення клопотання про витребування доказів заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні, бо відповідач навмисно затягує судовий розгляд справи, неодноразово подавав заяви про відкладення справи але відзив зі своїми запереченнями проти позову, якщо вони в нього маються, так суду і не надав, всі докази по справі, в тому числі й договір, розрахунок заборгованості, виписки по рахунку маються в матеріалах справи. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відсутність від нього заяв про відкладення розгляду справи, зважаючи на те, що в справі є достатні докази про права і взаємовідносини сторін, за вказаних обставин суд вважає за можливе не відкладати розгляд справи та провести судове засідання за відсутності відповідача. Протокольною ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів враховуючи відсутність для того законних підстав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи [PERSON] 21.01.2020 року звернувся до АТ «Альфа - Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії №501227482, графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, які в сукупності становлять кредитний договір, згідно умов якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 354852.23 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом 28,00 %, строком кредиту 36 місяців. Відповідно до оферти [PERSON] запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти з ним угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для укладення цієї угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Оферта містить умови споживчого кредиту: тип кредиту «кредит готівкою», сума кредиту 354852.23 грн., процентна ставка 28,00 % річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту 36 місяців з датою повернення кредиту 21.01.2023 року, зі способом видачі кредиту шляхом переказу на рахунок відкритий в АТ «Альфа-Банк». Підписанням цієї Оферти [PERSON] надав власну згоду Банку на передачу до Кредитного реєстру Національного банку України інформації у випадках і обсязі, строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також підтвердив про своє попереднє ознайомлення у письмовій формі з інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту та з інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування». Графік та розрахунок сукупної вартості кредиту наведено в Графікі платежів, який є додатком №1 до угоди про надання кредиту. З паспорта споживчого кредиту вбачається, що сторонами за вказаним кредитним договором узгоджено порядок повернення кредиту, розмір платежів, періодичність внесення щомісячно не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5 % від суми заборгованості, мінімум 50 грн., щомісячний платіж вноситься до 30 числа кожного місяця починаючи з місяця наступного за місяцем відкриття картки. На виконання умов договору АТ «Альфа - Банк» 21.01.2020 року видав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 354852.23 грн., що підтверджується меморіальним ордером №1201939 від 21.01.2020 року. Відповідно до виписки по особовим рахункам з 21.01.2020 року по 15.08.2023 року відповідач користувався кредитними коштами, вчиняв операції, в тому числі з погашення заборгованості за виданим кредитом. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 15.08.2023 року загальний розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором №501227482 від 21.01.2020 року становить 199356,59 грн. Таким чином сторонами погоджено усі істотні умови договору, зокрема умови кредитування та розмір процентів за користування кредитними коштами. 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" затверджено рішення про зміну найменування "Альфа-Банк" на АТ " Сенс Банк" без зміни організаційно-правової форми., запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року. Як вбачається з витягу з державного реєстру банків, 01.12.2022 року Національним банком України внесено запис до Державного реєстру банків щодо зміни найменування акціонерного товариства «Альфа-Банк» (скорочене найменування - АТ «Альфа-Банк») на акціонерне товариство «Сенс Банк» (скорочене найменування - АТ «Сенс Банк»). У зв`язку з неналежним виконанням боргових зобов`язань у [PERSON] перед АТ «СЕНС БАНК» виникла заборгованість станом на 15.08.2023 у загальному розмірі 199356,59 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 140964,41 грн., заборгованості за відсотками - 58392,18 грн. АТ «СЕНС БАНК» було надіслано на адресу [PERSON] досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань до подання позовної заяви, яка була залишена відповідачем без задоволення. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст.1056-1\~ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом ст.634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Вищенаведеними доказами, яким суд надав належну оцінку доведено факт отримання відповідачем кредиту та наявності у нього заборгованості. Таким чином, відповідач, підписавши оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501227482 та прийняття її АТ «Альфа-Банк», фактично погодився на запропоновані позивачем умови споживчого кредиту, отримав кредитні кошти і користувався ними, що свідчить, що між сторонами виникли зобов`язання за кредитним договором. Як вбачається із виписки по особовим рахункам [PERSON] з 21.01.2020 року по 15.08.2023 року, останній користувався кредитними коштами, здійснював погашення заборгованості за виданим кредитом, сплачував відсотки за користування кредитом, однак припинив надавати своєчасно позивачу кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що відображено в розрахунку заборгованості за кредитним договором. У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №356/1635/16-ц, Верховний Суд дійшов висновку, що «висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність факту отримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обгрунтованим, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.» Розмір відсоткової ставки був визначений сторонами при укладенні договору та погоджений відповідачем, також попередньо обумовлювався в паспорті споживчого кредиту. Разом з тим суд зазначає, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 лютого 2023 року у справі № 910/23042/16 зазначено, що проценти за користування кредитом є зобов`язанням за кредитним договором та є складовим елементом плати за наданий кредит, що разом із тілом кредиту становлять загальну суму боргу і охоплюються поняттям «основна сума заборгованості із зобов`язань за кредитом». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності укладеного договору №501404865 від 10.12.2021. Зазначений договір недійсним не визнано. Докази того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать волевиявленню позичальника, було обмеженим і не відповідало його внутрішній волі останнім суду не надано. Відповідач у повному обсязі отримав інформацію про умови кредитування, був ознайомлений з порядком повернення кредиту та інших платежів. Всупереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України відповідач доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за кредитним договором, а також про причини несвоєчасного погашення заборгованості за договором у добровільному порядку суду не надав, не спростував документально альтернативним розрахунком нарахований позивачем розмір заборгованості та складений позивачем розрахунок, який у суду за відсутності заперечень з боку відповідача не викликає сумніву та суд приймає його як належний та допустимий доказ, при цьому, умови кредитного договору не виконав належним способом у встановлений договором строк. У постанові Великої Палати ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (п.42-47) зазначено, що у відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На час розгляду справи судом відповідачем не надано суду беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до статті 617 ЦК України. Враховуючи факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та те, що фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку банку не повернуті, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в зв`язку з чим ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Враховуючи задоволення судом заявлених позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі сплаченої позивачем при зверненні до суду з даним позовом суми судового збору у розмірі 3028,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved