Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

У вересні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» в особі представника адвоката Столітнього М.М. звернулось до суду з позовною заявою, сформованою в підсистемі «Електронний суд», про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 52480,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 16636,16 грн., 3% річних в сумі 2803,73 грн., сплаченого судового збору у розмірі 2147,20 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачкою умов договору №4264655 про надання споживчого кредиту, укладеного 04.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Авентус Україна» та відповідачкою [PERSON] в електронній формі. Враховуючи невиконання відповідачкою своїх боргових зобов`язань перед кредитором, 03.05.2022 року ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»(фактор) уклали договір факторингу № 03-05/2022, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової вимоги за кредитним договором щодо відповідачки [PERSON] , яку було повідомлено про відступлення права грошової вимоги через електронну пошту, зазначену останньою при укладенні кредитного договору. Станом на 15.09.2023 року заборгованість відповідачки за договором №4264655 про надання споживчого кредиту складає 52480,00 гривень, з яких: 16000,00 гривень-тіло кредиту, 36480 гривень- проценти за користування кредитом з урахуванням строку його пролонгації на 60 днів та автопролонгації кредитного договору на 90 днів в порядку пунктів 1.4, 4.2 та 4.3 кредитного договору. Крім того, оскільки боржниця прострочила свої зобов`язання за кредитом, інфляційні витрати складають в розмірі 16636,16 грн. та 3% річних в сумі 2803,73 грн. Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 21.09.2023 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. 13.02.2024 року до суду надійшла заява представника відповідачки [PERSON] адвоката Лисенка А.О., з яким відповідачка уклала договір про надання правничої (правової ) допомоги від 12.02.2024 року про ознайомлення з матеріалами справи. 29.02.2024 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив представника відповідачки [PERSON] - адвоката Лисенка А.О. на позовну заяву, в якому зазначено,\~ що\~договір №4264655\~про надання\~споживчого кредиту\~від 04.06.2021\~укладений \~всупереч положень\~Закону України\~ «Про\~електронну \~комерцію»,\~оскільки позивачем\~не надано\~до суду\~електронні докази,\~які \~ підтвержують факт та порядок підписання кредитного договору, а також надання коштів відповідачці, не надано виписку по рахунку щодо руху коштів, що має статус первинного документу. Посилається на те, що відповідно до абзацу 2 ч.7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами був укладений додатковий договір до кредитного договору, яким було погоджено продовження строку дії договору. Таким чином вважає, що строк кредитного договору складає 30 днів, тому нарахування заборгованості понад цього строку є протиправним, а нараховані позивачем проценти на підставі п.2 ст. 625 ЦК України не підлягають стягненню з відповідача як такі, що нараховані в час дії законодавчої заборони на такі нарахування. Також вважає, що позивач не набув права вимоги за кредитним договором, та вимоги позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу є необгрунтованими. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 02.04.2024 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у АТ «Універсал Банк» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної [NUMBER] відповідачці та перерахування кредитних коштів на цю картку. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 08.10.2024 року підготовче засідання закрито і справа призначена до розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. В поданих до суду заявах просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує за заявленими підставами. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Лисенко А. О. в судове засідання не з`явились повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України. Враховуючи, що у справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, суд розглядає справу у відсутності сторони відповідача та згідно ч. 4 ст.223 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до приписів статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 04.06. 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства укладено Договір №4264655 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» надало позичальнику кредитні кошти у сумі 20 000 грн зі строком використання кредиту 30 днів (пункти 1.3,1.4 договору). Дата повернення кредиту 04.07.2021 вказується в графіку платежів, що є додатком №1 цього договору. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши кредит в сумі 20 000 грн. 00 коп. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки. Згідно довідки ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 16.05.2022 року вих.№2000 на рахунок відповідачки 04.06.2021 16:08 було перераховано суму коштів у розмірі 20 000 грн., картка № [NUMBER] . Отже, кредитні кошти відповідачці перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію та у спосіб обумовлений умовами кредитного договору на банківську картку, що повною мірою відповідає вимогам укладеного договору та вимогам чинного законодавства. Згідно відповіді АТ «Універсал Банк» від 07.05.2024 № БТ/3093 на ухвалу суду від 02.04.2024 року банком було ініційовано детальну перевірку, в ході якої встановлено, що картка № [NUMBER] дійсно належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). 04.06.2021 року дійсно було зарахування коштів на цю картку в розмірі 20\~000 грн. Враховуючи те, що платіж проведено не по реквізитам, а через платіжну систему, у банку відсутня інформація щодо відправника, відповідно підтвердити чи спростувати факт того, що платіж було ініційовано зі сторони ТОВ «Авентус Україна», банк не може. Згідно Додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту №4264655 від 04.06. 2021 року сторони погодили таблицю обчислення вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, зі змісту якої вбачається, що загальна вартість кредиту складає 21 140 грн., проценти за користування кредитом складають 1140 грн. Згідно п. 1.5.1 Договору, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. Пунктом 4.2.1 кредитного договору передбачено, що споживач, у випадку ящо заборговансіть за кредитом складає не менше 400 грн. може ініцювати продовження строку користування кредитом, відповідно до пп. 4.2.2 Договору. Пунктом 4.2.3 кредитного договору встановлено, що кредитодавець має право, але не обов`язок протягом строку для відповіді, акцептувати пропозицію (оферту) Споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення Споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку користування кредитом шляхом направлення Споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені споживачем товариству в особистому кабінеті/зазначені в Договорі. Відповідно до п.4.3.1 Договору сторони домовились, що у випадку якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один календарний день , що слідує за закінченням такого строку, але не більше ніж 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до п.п. 4.2.2 - 4.2.4 Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Як вбачається\~з картки\~обліку договору\~(розрахунок\~заборгованості)\~01.07.2021\~року позивачка\~здійснила часткове\~погашення кредиту\~на суму\~1064\~грн.,\~02.07.2021\~року на\~суму \~4000\~грн.,\~05.08.2021\~року на\~суму 10640\~грн.,\~а всього\~на загальну\~суму 15\~704\~грн.,\~таким чином,\~строк кредитного\~договору у\~зв`язку\~зі сплатою\~розміру нарахованих\~процентів було\~пролонговано \~на 60\~днів \~та автопролонговано\~на 90\~днів в\~порядку пунктів\~1.4,\~4.2\~та 4.3Договору. Станом на 04.12.2021 року ( строк закінчення кредитування) розмір заборгованості позичальниці складає 52480 грн., з яких 16\~000 грн. -основний борг, 36480 гривень- проценти за користування кредитом. Наданий позивачем поденний розрахунок заборгованості (картка обліку) є належним та допустимим доказом заборгованості. Крім того, відповідно до Закону України «Про платіжні послуги» та постанови НБУ № 164 від 29.07.2022 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документу та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. У зв`язку із зазначеним суд вважає, що доводи представника відповідачки адвоката Лисенка А.О. про те, що позивачем не надано доказів того, що між сторонами не було погоджено продовження строку дії договору, тому строк кредитного договору складає 30 днів, і нарахування заборгованості понад цього строку є протиправним, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Надалі відповідачка оплати за кредитним договором не здійснювала. Враховуючи невиконання відповідачкою боргових зобов`язань перед кредитором 03 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» як фактором, було укладено договір факторингу №03-05/2022, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитними договорами. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідачку шляхом направлення на електронну пошту, зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення. До ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором від 04.06.2021 за №4264655 у розмірі 52480,00 гривень, з яких: 16000,00 гривень-тіло кредиту, 36480 гривень- проценти за користування кредитом. За п.1.2 договору факторингу права вимоги щодо конкретного боржника переходять до фактора (позивача) з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор (позивач) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості. Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №03-05/2022, сторони підписали акт про те, що ТОВ «Авентус Україна» передало «ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» реєстр боржників у кількості 5849. Загальна сума заборгованості за вказаним актом прийому-передачі реєстру боржників склала 63\~620\~053,69 грн. Отже, до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідачки за договором на суму 52480 грн. Зазначене підтверджується наданим позивачем витягом з реєстру боржників до договору факторингу. Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 143/1269/17 (провадження № 61-5383св22), від 06.09.2023 у справі № 466/3066/13-ц (провадження № 61-785св23), від 26.01.2022 у справі № 637/590/16-ц (провадження № 61-15865св21). За вказаних обставин суд вважає, що твердження представника відповідачки про недотримання істотних умов договору при укладенні договору факторингу №03-05/2022 від 03.05. 2022 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» є безпідставними. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, за договором факторингу позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по тілу кредиту та нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами в розмірі 52480,00 гривень, з яких: 16000,00 гривень-тіло кредиту, 36480 гривень- проценти за користування кредитом. Вказаний розрахунок заборгованості перевірений судом, відповідачем не спростовано. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». На підтвердження факту укладення договору про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна» позивачем було надано електронний договір в паперовій формі. Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та відповідачка підписала його шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «М423094», то без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21). Крім того, відповідачка підписала шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «М423094» таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та паспорт споживчого кредиту. Зазначене свідчить про те, що відповідачка ознайомилась та погодилась з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір і такі дії сторін відповідають вимогам п.10.8 кредитного договору та приписам чинного законодавства. Аналізуючи положення чинного законодавства та встановлені обставини справи, заперечення представника відповідачки про те, що договір №4264655 про надання споживчого кредиту від 04.06.2021 укладений у супереч положень Закону «Про електроні документи та електронний документообіг», спростовуються матеріалами справи. Крім того, суд зазначає, що часткова сплата відповідачкою кредиту свідчить про визнання нею боргу та підтверджує надання кредиту та її волевиявлення на укладення договору про надання споживчого кредиту, адже без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. За ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У порушення норм закону та умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. З огляду на викладене, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в загальному розмірі 52480 грн. на користь позивача. Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі\~2803,73\~грн. та\~інфляційних витрат за період з грудня 2021 року по червень 2023 року в розмірі 16636,16 грн., суд виходить з наступного. Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Тобто,\~базою для\~нарахування розміру\~боргу з\~урахуванням індексу\~інфляції є\~сума основного\~боргу не\~обтяжена додатковими\~нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці. Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за визначений ним період, суд не може визнати правильним з огляду на наступне. Як зазначено вище, базою для\~нарахування розміру\~боргу з\~урахуванням індексу\~інфляції є\~сума основного\~боргу не\~обтяжена додатковими\~нарахуваннями, тобто 16000 грн. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. Оскільки строк кредитного договору закінчився 04.12.2021 року, прострочення відповідачкою платежу починається з лютого 2022 року. Між тим «Прикінцеві та\~перехідні положення»\~ЦК України\~доповнено пунктами\~18\~і 19\~згідно із\~Законом від\~15\~березня 2022\~року №\~2120-IX\~«Про внесення\~змін до\~Податкового кодексу\~України та\~інших законодавчих\~актів України\~щодо дії\~норм на\~період дії\~воєнного стану».\~ Відповідно\~до приписів\~пункту 18. «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, відповідачка як позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу за прострочення виконання зобовязання у вигляді інфляційних виплат. Щодо стягнення 3% річних суд зазначає наступне. Період прострочення складає 79 днів (з 05.12.2021 року по 24.02.2022року), сума основного боргу -16000 грн., тому розмір 3% річних за вказаний період складатиме ( 16000грн. х 3% річних):100%: 365 днів х 79 днів =103,89 грн., які підлягають стягненню з відповідачки. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» підлягають частковому задоволенню в розмірі 52\~583,89 грн.(52480 грн. -заборгованість за кредитним договором та 103,89 грн. 3% річних). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно задоволених вимог в розмірі 1569,91 грн. (2147,20 х 52583,89 : 71919,89 =1569,91) Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial