Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

У вересні 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] в якій позивач просив суд стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку зі смертельним наслідком його батька на виробництві - 302 800,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що він є сином [PERSON] , який 15.06.2012, під час виконання своїх трудових обов`язків, у ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ВСП «ШАХТА «СТЕПОВА», отримав травми, внаслідок яких помер [INFO] у реанімаційному відділенні КЗ «Павлоградська МЛ №4 ДОР». З огляду на те, що вказаний випадок, який мав місце 15.06.2012 було визнано нещасним та таким, який стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці зі сторони працівників відповідача, а також був обумовлений неналежним виконанням останнім вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, позивач вважав за необхідне звернутись до суду з даним позовом, оскільки втрата батька спричинила йому моральні страждання. Представником відповідача було подано відзив, доводи викладені в якому зводяться до незгоди з заявленими вимогами. Так, останнім зазначено, що груба необережність [PERSON] , під час виконання посадових обов`язків є у причинно-наслідковому зв`язку з настанням нещасного випадку. Також вказано про недоведеність розміру спричиненої моральної шкоди та факту її настання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.09.2024, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та надала пояснення аналогічні викладеним у позові. У судове засідання представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце його проведення, не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає, за необхідне, зазначити наступне. Так, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] . Згідно копії акта №8 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, затвердженого, 10.07.2012, Першим заступником начальника територіального управління Держгірпромнагляду по Донецькій області - начальником Донецького гірничого округу Король В.І., [PERSON] , 15.06.2012 о 09 год. 45 хв. на дільниці з видобутку вугілля №4, 163 лав. ВСП «ШАХТА «СТЕПОВА» ПАТ «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» виконуючи роботи з прибирання гірничої маси, отримав травми (затиснення між перекриттями секцій №8 та №9 лівої руки). Також вказаним актом встановлено, що особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, що призвело до події яка мала місце 15.06.2012. Розділом 1 акту визначено, що [PERSON] був доставлений до лікарні з діагнозом: травматична ампутація верхньої лівої кінцівки; травматичний шок. Розділом 4 акту встановлено, що у результаті перевірки виявлено 146 порушень вимог нормативно-правових актів з охорони праці у ВСП «Шахта» «Степова» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Відповідно до копії акту спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком від 09.07.2012, який стався 15.06.2012, затвердженого, 10.07.2012, Першим заступником начальника територіального управління Держгірпромнагляду по Донецькій області - начальник Донецького гірничого округу Король В.І., встановлено, що нещасний випадок, який стався 15.06.2012 з [PERSON] є таким, що пов`язаний з виробництвом. Також, встановлено, що працівниками, дії та бездіяльність яких призвели до нещасного випадку є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Предметом спору у справі є відшкодування моральної шкоди, завданої члену сім`ї потерпілого від нещасного випадку, який трапився при виконанні загиблим трудових обов`язків. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлено, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Отже, зобов`язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, до якого у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право Позивача на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Факт заподіяння моральної шкоди у зв`язку з втратою батька, завдає особі душевних та психологічних страждань, оскільки останній позбавлений можливості спілкування з рідною близькою людиною. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частинами 3 та 4 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Виходячи з аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Отже, вина потерпілого в настанні нещасного випадку не є підставою для відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, а можуть бути враховані при визначенні її розміру. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). З огляду на вказане, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із встановленням причинного зв`язку смерті [PERSON] та нещасним випадком на виробництві, а також істотності вимушених змін у життєвих стосунках дитини та батька, його переживань та страждань, пов`язаних із втратою близької людини. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи, що смертю батька позивачу завдано глибоких моральних страждань, оскільки вказана подія призвела до вимушених змін у життєвих стосунках людини, яка втратила турботу, любов та піклування батька, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, а також враховуючи обставини нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, суд вважає заявлений розмір моральної шкоди таким, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через смерть батька. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача, що в діях відповідача відсутні ознаки протиправності, оскільки потерпілий перебував на робочому місці, виконував професійні обов`язки та травмувався, у зв`язку з роботою, яка пов`язана з безпечними та шкідливими умовами праці, тому ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля» є особою, що несе відповідальність за порушення ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Крім того, суд вважає неприйнятними доводи представника відповідача щодо відсутності доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки факт заподіяння такої шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого доведений матеріалами справи. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач за законом був звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

Outcome: approved