Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, припинення права власності на квартиру. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] , який є рідним братом позивача, на праві власності належала квартира [ADDRESS] . [PERSON] був особою з інвалідністю ІІ групи по зору, мав проблеми з вестибулярним апаратом, внаслідок чого не міг контролювати координацію своїх рухів, потребував сторонньої допомоги у повсякденному житті. Позивач у період з 2004 по 2009 рік декілька разів на тиждень відвідував брата, допомагав по господарству, за власні кошти сплачував за комунальні послуги, що нараховувалися за спірною квартирою, а потім був змушений переїхати до брата та зареєстрував свої місце проживання у його квартирі. [PERSON] не був одружений, дітей не мав і позивач був єдиним його близьким родичом. 18.01.2012 [PERSON] склав заповіт, яким усе належне йому майно заповідав позивачу. [INFO] [PERSON] помер. 20.07.2020 повернувшись до квартири [ADDRESS] позивач [PERSON] побачив на дверях записку, у якій було зазначено, що замки на вхідних дверях до квартири замінені та запропоновано йому звернутися за вказаним у записці номером телефону з квартирного питання. Таким чином позивач був виселений з житла. У подальшому позивачем було з`ясовано, що новим власником спірної квартири є відповідач [PERSON] на підставі укладеного 05.09.2011 з [PERSON] договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О. Враховуючи те, що брат [PERSON] не мав наміру дарувати належну йому квартиру будь-кому, а заповідав її позивачу, договору дарування не підписував, підпис на оспорюваному договорі дарування від 05.09.2011 виконаний не [PERSON] , позивач, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України, просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] та [PERSON] 05.09.2011 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О., зареєстрований в реєстрі за № 1132; припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 17.08.2022 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 21.09.2022 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відповідач з літа 2010 року близько спілкувався з померлим [PERSON] , приносив йому продукти. Той розповідав про погані стосунки з родичами і одного разу запропонував подарувати йому спірну квартиру. Відповідач погодився прийняти в дар квартиру, а [PERSON] міг проживати в ній скільки йому буде потрібно. Останній проживав у спірній квартирі до самої смерті. Договір дарування був укладений з дотриманням норм діючого законодавства, нотаріально посвідчений. Після смерті [PERSON] відповідач змінив замки на вхідних дверях до квартири, позивач у спірній квартирі не проживав. Ухвалою суду 12.10.2022 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] , витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. копію нотаріальної справи щодо посвідчення Договору дарування [ADDRESS] , укладеного 05.09.2011 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого у реєстрі за № 1132. Ухвалою суду від 30.01.2023 за клопотанням представника позивача витребувано з Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, Київського державного нотаріального архіву, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чикиш М.М. відомості та оригінали документів, що містять зразки підпису та почерку померлого [PERSON] з метою призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 25.04.2023 заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою суду від 15.05.2023 за клопотанням представника позивача у справі призначена судова почеркознавча експертиза (посмертна). 18.01.2024 до суду надійшов висновок експерта від 08.01.2024 № 26825/23-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 19.09.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Третя особа - приватний нотаріус Ліфанова І.О., у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , загальною площею 28,86 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.07.2004, виданого Управлінням житлового господарства Оболонського району м. Києва, що підтверджується дублікатом вказаного свідоцтва, виданого органом приватизації КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва згідно з розпорядженням № 882-Д від 05.08.2009. Згідно з договором дарування квартири від 05.09.2011, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О., номер у реєстрі 1132, про визнання недійсним якого пред`явлено позов у цій справі, [PERSON] (дарувальник) передав у власність (подарував), а [PERSON] (обдаровуваний) прийняв у власність (у дарунок) квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,50 кв.м, житловою площею 14,90 кв.м. Загальна площа квартири, зазначена в оспорюваному договорі дарування (28,50 кв.м), не збігається з розміром загальної площі, зазначеним у правовстановлюючому документі - свідоцтві про право власності на житло від 27.07.2004, виданому Управлінням житлового господарства Оболонського району м. Києва (28,86 кв.м). [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07.02.2020. Згідно з заповітом від 18.01.2012, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тодорович О.Л., номер у реєстрі 114, [PERSON] усе майно, що належало йому на день смерті, заповідав [PERSON] , [INFO] . Звернувшись до суду з позовом [PERSON] стверджує, що оспорюваний договір дарування квартири [PERSON] не підписував, підпис у договорі вчинено іншою особою, останній не мав наміру дарувати належну йому квартиру. Для з`ясування цих обставин у справі призначалася судова почеркознавча експертиза. Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 08.01.2024 № 26825/23-32 Київського НДІСЕ підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у договорі дарування квартири від 05.09.2011, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О., зареєстрованому у реєстрі за № 1132, у графі «Дарувальник» виконані не [PERSON] , а іншою особою. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст. 202 ЦК України). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених нею цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно зі ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із тим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/1692/18. Таким чином, враховуючи що померлий [PERSON] не підписував спірний договір дарування квартири та, відповідно, не погоджував його істотних умов, суд приходить до висновку про неукладеність оспорюваного позивачем договору дарування квартири від 05.09.2011. Разом з тим, правочин, який не вчинено (договір який не укладено) не підлягає визнанню недійсним, у зв`язку з чим позов в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 05.09.2011 задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про припинення права власності відповідача [PERSON] на спірну квартиру суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частини 3, 4 ст. 334 ЦК України). Статтею 346 ЦК України визначено підстави припинення права власності. Так, пр аво власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. У будь-якому випадку право власності особи може бути припинене лише коли ця особа набула таке право (є власником). Разом з тим, враховуючи, що договір дарування квартири від 05.09.2011 між [PERSON] та [PERSON] не укладався, тобто як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття [PERSON] права власності на вищевказану квартиру, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] не набув у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим позов в частині вимоги про припинення права власності [PERSON] на вказане нерухоме майно задоволенню не підлягає, адже не підлягає припиненню право власності, яке не було набуте на законних підставах. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Позивачем, як спадкоємцем [PERSON] , у даній справі не заявлялися вимоги про визнання за ним права власності на спірне нерухоме мано в порядку спадкування за заповітом та витребування майна шляхом віндикації. З урахуванням наведеного, на підставі оцінених доказів суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові витрати позивача по сплаті судового збору покласти на позивача [PERSON] .

Outcome: dismissed