Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

Представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Пересунько С.С. звернувся до суду з позовом, в якому просить суд звільнити з-під арешту майно, а саме земельну ділянку 0,25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 44,40 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , який накладений постановою про накладення арешту на нерухоме майно по кримінальній справі б/н від 16.06.2009 року слідчим СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.01.2008 року [PERSON] (далі-Боржник) та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») уклали договір кредиту № 2008/13-1-08/15, за умовами якого Боржник отримує кошти в сумі 126\~230 доларів США. В якості забезпечення Боржником своїх зобов`язань за договором кредиту № 2008/13-1-08/15, відповідно до іпотечного договору від 18.01.2008 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме земельну ділянку 0,25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 44,40 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АКБ СК «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АКБ СК «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 року. Постановою про накладення арешту на нерухоме майно по кримінальній справі б/н від 16.06.2009 року слідчим СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області накладено арешт на вищевказану земельну ділянку та житловий будинок. Арешт нерухомого майна, який накладено постановою про накладення арешту на нерухоме майно по кримінальній справі б/н від 16.06.2009 року порушує право іпотекодержателя на задоволення власних вимог за рахунок реалізації предмета іпотеки. На час винесення постанови про накладення арешту на майно, діяв Кримінально-процесуальний кодекс від 28.12.1960 року, зі змінами та доповненнями внесеними 03.08.2010 року. 19.11.2012 року набрав чинності КПК України, прийнятий 13.04.2012 року. Не підлягає вирішенню питання про скасування арешту майна в порядку ст. 174 КПК України в редакції від 13.04.2012 року зі змінами та доповненнями, у тому числі на час розгляду даного клопотання в суді. Отже, вирішення питання про скасування арешту майна, накладеного слідчим СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області по кримінальній справі в порядку КПК України в редакції 1960 року зі змінами, можливе лише в порядку та на підставі КПК України 1960 року зі змінами та доповненнями. Порядок вирішення питань пов`язаних з виконанням вироку, КПК України в редакції від 1960 року зі змінами та доповненнями, було передбачено ст. 411 КПК України. Представник позивача посилається на п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків» від 21.12.1990 року № 11, зі змінами та доповненнями, у порядку, передбаченому ст.411 КПК України, суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків, зокрема, про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані. КПК України в редакції 1960 року зі змінами та доповненнями, передбачалося, що якщо заявник, як іпотекодержатель земельної ділянки, на яку накладено арешт постановою слідчого, який, як встановлено, не є учасником кримінального процесу по справі в рамках якої накладено арешт, в розумінні глави 3 даного Кодексу та його право на звернення до суду щодо вирішення питання про скасування арешту не охоплюється зазначеним Кодексом, він має право на звернення з таким клопотанням в порядку КПК України в редакції від 1996 року зі змінами та доповненнями. Необхідно керуватися правовими висновками, викладеними у Постанові Верховного суду України від 15.05.2013 року у справі № 6-26цс13, а також роз`ясненнями, наданими постановою Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», згідно з якими, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Таким чином, вказаний позов має розглядатись в порядку цивільного судочинства. На позачергових Загальних Зборах Акціонерів АТ «Альфа-банк» прийнято рішення про зміну найменування юридичної особи. Протоколом №2/202 позачергових зборів акціонерів АТ «Альфа-банк» від 12.08.2022 року було вирішено, згідно п. 2.1. протоколу, змінити найменування Банку АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач станом на 10.01.2023 року має найменування - АТ «Сенс Банк». Враховуючи викладене, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але надав заяву, в якій просив судове засідання провести за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, наявне в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила. Клопотання про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надала. Представник слідчого відділу Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області у судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності. При цьому зазначила, що в слідчому відділу Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області відсутні будь-які відомості щодо кримінального провадження, за якими проводиться розгляд про звільнення майна з-під арешту у судовій справі № 496/5160/21. Згідно з положеннями ч.1ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, яка причини неявки не повідомила, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18.01.2008 року між АКБ соціального розвитку «Уксоцбанк» (далі - Кредитор) та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено договір кредиту № 2008/13-1-08/15, пунктом 1.1. якого передбачено, що Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 126\~230 доларів США зі сплатою 11,75% процентів річних. Кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту - 17.01.2033 року. (п. 1.1.2 Договору). Пунктом 1.2. договору передбачено, що кредит надається Позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - житлового будинку, загальною площею 44.40 кв.м., житловою площею 30.20 кв.м. та земельної ділянки, на якій він розташований, загальною площею 0,250 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає в день укладення цього договору: - з Позичальником - іпотечний договір, за умовами якого Позичальник передає Кредитору в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 44.40 кв.м., житловою площею 30.20 кв.м. та земельну ділянку, на якій він розташований, загальною площею 0,250 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 750\~000 грн. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому законом порядку, а на відчуження нерухомого майна накладається заборона; - в день укладення цього договору - з Позичальником та Поручителем - [PERSON] трьохсторонній договір поруки на суму кредиту, відсотків за його використання та можливих штрафних санкцій; - в день укладення цього договору - з Позичальником та Поручителем - [PERSON] трьохсторонній договір поруки на суму кредиту, відсотків за його використання та можливих штрафних санкцій. (п. 1.3.-1.3.3. Договору). 18.01.2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі-Іпотекодержатель) та [PERSON] (далі-Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, пунктом 1.1. якого передбачено, що Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту № 2008/13-1-08/15 від 18.01.2008 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, наступне нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 44,40 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається в цілому з одного житлового будинку, зазначеного в схематичному платні літерою «А», сараю - «Б», погрібу - «В», огорожі - 1, 2 та належить Іпотекодавцю на прав приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Левенець Т.П., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.01.2008 року за реєстром № 7 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 18.01.2008 року за № 2639310, згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 5312854, виданого [PERSON] , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.01.2008 року, заставною вартістю за згодою Сторін 77\~000 грн., що в еквіваленті складає 15\~247,52 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на дату укладення цього договору; земельну ділянку, на якій він розташований, площею 0,250 га., цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), право власності на яку виникло за Договором купівлі-продажу, посвідченим Левенець Т.П., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.01.2008 року за реєстром № 12 та зареєстровано у державному реєстрі правочинів за № 2639310, згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 5312854, виданого [PERSON] , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.01.2008 року, та буде підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку, який буде отримано Іпотекодавцем в майбутньому, заставною вартістю за згодою Сторін 673\~000 грн., що в еквіваленті складає 133267, 33 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на дату укладення цього договору. Пунктом 1.2. іпотечного договору визначено, що загальна вартість Предмету іпотеки за згодою Сторін становить 750\~000 грн., що в еквіваленті складає 148\~514,85 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на дату укладення цього договору. 18.01.2008 року вказаний іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. та зареєстрований в реєстрі за №12. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідчення цього іпотечного договору було накладено заборону відчуження на зазначені у цьому договорі земельну ділянку та житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та належать [PERSON] , до припинення чи розірвання іпотечного договору та зареєстровано в реєстрі за №2 та 3. [PERSON] була ознайомлена з детальним розписом сукупної вартості кредиту, що підтверджується її підписом. 18.01.2008 року [PERSON] надала згоду АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро кредитних історій інформації щодо себе (в т.ч. інформації, яка міститься в державних реєстрах та інших базах публічного користування) в порядку, визначеному Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». [PERSON] підтвердила, що повідомлена Банком про те, що інформація для формування її кредитної історії буде передана ТОВ «Перше українське бюро кредитних історій»,а також про місцезнаходження зазначеного Бюро, що підтверджується її підписом у згоді фізичної особи - суб`єкта кредитної історії. Відповідно до довідок № 279043827 та 316821305 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості про іпотечний договір від 18.01.2008 року, укладений між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] були внесені до Державного реєстру іпотек, іпотекодержателем є - АТ « Альфа-Банк», іпотекодавцем - [PERSON] . У вказаному реєстрі також міститься інформація про застосування приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. обтяження у вигляді накладення заборони на нерухоме майно, предметом якого є: житловий будинок, загальною площею 44.40 кв.м., житловою площею 30.20 кв.м. та земельна ділянка, на якій він розташований, загальною площею 0,250 га., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у зазначених довідках містяться відомості про те, що постановою СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про накладення арешту б/н від 16.06.2009 року накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2009 року, серії АА224248, відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції Одеської області накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - постановою про арешт майна боржника від 24.05.2010 року, серії АВ 951567, ВДВС Біляївського РУЮ накладено арешт на будинок, 1/1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (обтяження зареєстровано 27.07.2010 року). Власником майна зазначено [PERSON] . Відповідно до передавального акту від 11.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 року. Вказаний передавальний акт затверджений рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року та рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року, протокол № 4/2019. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С. засвідчено справжність підпису осіб, якими був підписаний передавальний акт, їх особу встановлено, дієздатність та повноваження представників перевірено. 15.10.2019 року рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» , яким є компанія Ей-Бі-ЕЙЧ Холдінг СА, представником - [PERSON] було затверджено передавальний акт. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С. засвідчено справжність підпису [PERSON] , його особу встановлено, дієздатність та повноваження перевірено. АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», що також відображено у статуті АТ «Альфа-Банк». Протоколом № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022 року вирішено змінити найменування Банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» (п.2.1. Протоколу). 18.08.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірха І.С. засвідчено справжність підпису Голови Правління АТ «Альфа-Банк» Комісаренко АВ., [PERSON] та [PERSON] , їх особу встановлено, дієздатність та повноваження представників перевірено. 01.12.2022\~року АТ «Альфа-Банк»\~змінило назву\~на АТ\~«Сенс Банк»,\~що підтверджується\~витягом з\~державного реєстру\~банків Національного Банку України, сформованим 02.12.2022 року. Відповідно до ч. 1, абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Відповідно до п. 2 вищевказаної Постанови позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Частиною 2 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6\~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого Королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 5 ст.\~55\~Конституції України гарантовано, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.ст.\~316,\~317,\~319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15.05.2013 року. Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на земельну ділянку та житловий будинок, що належать [PERSON] було накладено не ухвалою слідчого судді, а постановою слідчого під час здійснення досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень\~КПК України 1960 року. Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства. У відповідності до п.п. 21.1. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року (справа № 727/2878/19, провадження № 14-516цс19) спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року по справі № 727/2878/19 вказано, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами\~КПК України\~1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, в редакції, що діяла на момент встановлення обтяження, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Арешт майна, як правило, полягає у забороні відчужувати майно - один із способів здійснення власником правомочності розпоряджатися належним йому майном шляхом передачі цього майна у власність іншій особі. Таким чином, арешт накладається виключно на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила небезпечне діяння. Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення\~ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Доказами згідно зі ст.\~76\~ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Представник позивача, в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що арешт нерухомого майна, який накладено постановою про накладення арешту на нерухоме майно по кримінальній справі б/н від 16.06.2009 року порушує право іпотекодержателя на задоволення власних вимог за рахунок реалізації предмета іпотеки. Проте, представником позивача не надано до матеріалів справи копію постанови від 16.06.2009 року про накладення арешту на нерухоме майно [PERSON] , тому суд позбавлений можливості перевірити обставини, на які посилається представник позивача. Водночас, з довідок № 279043827 та 316821305 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що арешт на майно [PERSON] було накладено декількома постановами, а саме: постановою СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про накладення арешту б/н від 16.06.2009 року накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2009 року, серії АА224248, відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції Одеської області накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - постановою про арешт майна боржника від 24.05.2010 року, серії АВ 951567, ВДВС Біляївського РУЮ накладено арешт на будинок, 1/1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (обтяження зареєстровано 27.07.2010 року). Однак, представником позивача до матеріалів справи не долучено жодну з вищевказаних постанов, а відтак встановити підстави накладення арешту на нерухоме майно [PERSON] не виявилося можливим. Враховуючи відсутність у справі постанови СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про накладення арешту б/н від 16.06.2009 року, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2009 року, серії АА224248, постанови про арешт майна боржника від 24.05.2010 року, серії АВ 951567, суд позбавлений можливості встановити в рамках якої кримінальної справи та яких виконавчих проваджень накладено арешт на майно [PERSON] та що стало підставою для накладення арешту. Представник позивача просить скасувати арешт, накладений постановою по кримінальній справі б/н від 16.06.2009 року слідчим СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, але у суду відсутні відомості про те, на якій стадії перебуває кримінальна справа та чи відпала потреба у застосуванні обтяження у вигляді накладення арешту на вищевказане майно. Враховуючи, що арешт на нерухоме майно [PERSON] накладено декількома постановами в рамках кримінального провадження та виконавчих проваджень, представником позивача має бути доведено, що потреба у накладенні арешту відпала в рамках всіх проваджень, адже вони є взаємопов`язаними, оскільки за всіма постановами арешт накладено на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , проте такі докази в матеріалах справи відсутні. Отже, будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність перебування майна [PERSON] під арештом/обтяженням, станом на день розгляду справи, надано не було. Крім того, у справі відсутні відомості про те, чи звертався представник позивача до СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області (Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області) з заявою про зняття арешту з майна [PERSON] та яке було прийнято рішення за результатом розгляду такої заяви. Разом з тим, суд констатує, що представник позивача у позовній заяві не обґрунтував підстави для зняття арешту з нерухомого майна [PERSON] , а лише зазначив, що арешт нерухомого майна порушує право іпотекодержателя на задоволення власних вимог за рахунок реалізації предмета іпотеки. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). З договору кредиту № 2008/13-1-08/15 від 18.01.2008 року слідує, що кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту - 17.01.2033 року, а тому суд вважає заявлені вимоги АТ «Сенс Банк» про звільнення майна з-під арешту, з метою реалізації предмета іпотеки, передчасними, оскільки не можна стверджувати, що [PERSON] неналежним чином виконує основне зобов`язання, та матеріали справи не містять зворотного. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача. Отже, суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, з вищенаведених підстав.

Outcome: dismissed