Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

Адвокат Снігур Г.М. від імені та в інтересах позивача, через систему «Електронний суд», звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить: визнати розписку від 06 лютого 2022 року, видану [PERSON] на користь [PERSON] на суму 400 000 доларів США боргу - недійсною з підстав фіктивності; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 500 000 гривень. В обґрунтування позову покликається, що вказана розписка має ознаки фраундаторності та є такою, що направлена на зменшення розміру активів боржника ( [PERSON] ) з метою уникнення/зменшення розміру виконання зобов`язань перед [PERSON] , так як до часу написання [PERSON] розписки у 2022 році [PERSON] існували вже виконавчі провадження за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року в справі № 461/8614/17 та за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року в справі № 461/2066/17, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу, на загальну суму 55 000,00 доларів США. Тобто [PERSON] є боржником позивача з 2009 року, що підтверджується наведеними рішеннями судів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2024 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 09 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 12 квітня 2024 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Кость Я.Р. подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю, з мотивів, що позивач жодним чином не обґрунтував та не довів, що його права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено. 16 квітня 2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити, оскільки доводи позивача жодними доказами не підтвердженні Ухвалою суду від 29 липня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено її до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 22 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - Кость Я.Р. про зупинення провадження у справі відмовити. Учасники справи у судове засідання призначене на 12:50 год 02 грудня 2024 року не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час і місце проведення такого. Представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - Кость Я.Р. скористалася правом, наданим ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється за вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. (ст.ст.12,81 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України). Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Частиною 3 ст.13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин (цивільно-правовий договір) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Саме такі висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 01.04.2020 у справі № 182/2214/16-ц, від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 19.05.2021 у справі № 693/624/19, від 16.06.2021 у справі № 747/306/19, від 20.12.2023 у справі № 370/3030/21 Як регламентовано ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року у справі № 461/2066/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, з [PERSON] та [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто солідарно борг в розмірі 405 000,00 грн. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, з [PERSON] стягнуто в користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 40 000,00 доларів США, що станом на 18 квітня 2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1 043 314, 92 грн. На виконання вказаних рішень Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчі листи, які пред`явлено [PERSON] до виконання. На даний час рішення суду не виконані та перебувають на примусовому виконанні у Шевченківському відділі ДВС у м. Львові ЗМРУМЮ (м.Львів), об`єднане виконавче провадження № [NUMBER]. Таким чином, договір позики, оформлений розпискою від 06 лютого 2022 року, укладено після набрання законної сили рішеннями Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року у справі № 461/2066/17 та 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17. Докази спрямування (у тому числі часткового) коштів, отриманих за договором позики в сумі 400 000 доларів (еквівалентно 14 627 440,00 грн), на погашення заборгованості за рішеннями судів, яка є значно меншою, ніж отримана за договором позики сума, відсутні. Наведене у своїй сукупності достеменно та очевидно свідчить, що учасники цивільних відносин (сторони договору позики) «вживали право на зло», використовували цивільно-правовий інструментарій (договір позики) для ухилення від повернення боргу відповідачем [PERSON] за згаданими рішеннями судів, тобто є недобросовісними, спрямованими на порушення прав та законних інтересів позивача, а тому наявні достатні правові підстави для кваліфікації оспорюваного договору позики фраудаторним, а як наслідок і визнання недійсним. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи відповідність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникненнясплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів,збитків,шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15 (провадження № 61-31599св18) дійшов правового висновку про те, що згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 зазначив, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. Схожий висновок зроблено у постанові Львівського апеляційного суду від 02 липня 2024 року у справі № 461/991/23, якою відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Досліджуючи вимоги про визнання оспорюваного правочину як фіктивного, суд виходить з наступного. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц сформовано позицію про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч. 1 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тлумачення ст.234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Саме такої позиції притримується Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 Позивачем, незважаючи на процесуальний обов`язок, не аргументовано та не підтверджено саме ознак фіктивності правочину, не доведено відсутності в обох сторін правочину договору позики - відповідачів наміру створити юридичні наслідки, такі обставини не встановлені Львівським апеляційним судом у справі № 461/991/23, а тому жодних підстав розцінювати договір позик фіктивним немає. Суд відмовляє у цій частині позову за недоведеності, що в цілому не впливає на результат розгляду справи щодо визнання договору позики недійсним. Вирішуючи питання моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що учасники цивільних відносин (сторони договору позики) «вживали право на зло», використовували цивільно-правовий інструментарій (договір позики) для ухилення від повернення боргу відповідачем [PERSON] за згаданими рішеннями судів, тобто є недобросовісними, спрямованими на порушення прав та законних інтересів позивача. Моральна шкода, завдана позивачу полягає у неможливості користуватися власним майном (грошовими коштами) з 2009 року, в необхідності людині з інвалідністю 2 групи додатково працювати для фінансування щорічного лікування та для щоденного споживання лікарських засобів з метою підтримання своєї життєдіяльності, необхідності звертатися до органів поліції та суду за захистом своїх порушених прав. Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Враховуючи вищенаведене, доведеність заподіяння позивачу моральних страждань з боку відповідачів, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди зазначений позивачем в позові 2500000 грн. є завищеним і не співмірним з завданою шкодою, а тому такий слід змешити до 500000 грн. Оскільки, позивач при зверненні до суду з позовом звільнений від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», то за приписами ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню 1 211,20 грн судового збору, за вимогу немайнового характеру та 7 500 гривень за вимогу про стягнення моральної шкоди.

Outcome: approved