Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до ТОВ «ФК «Кредит Капітал» про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 2026148 від 23.02.2020 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Авентус Україна», правонаступником якого згідно Договору відступлення прав вимоги № 2026148 від 23.02.2020 року є ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», приватним нотаріусом Гораєм Олегом Станіславовичем було видано Виконавчий напис від 19.02.2021 року № 25860 про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 13 858,00 гривень. Приватним виконавцем Канцедалом Олександром Олександровичем у виконавчому провадженні № 64987808 з виконання вказаного виконавчого напису у 2021 році було стягнуто з [PERSON] 15 575,80 гривень, з яких: 13 858,00 гривень - кошти за виконавчим написом, 1385,80 гривень - виконавчий збір, 332,00 гривень - витрати виконавчого провадження. Вказане підтверджується довідкою роботодавця про відрахування коштів і документами виконавчого провадження. 18.05.2021 року рішенням Франківського районного суду міста Львова у справі № 465/2580/21 за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було визнано таким, що не підлягає виконанню вказаний вище виконавчий напис. Крім того, присуджено до стягнення 1362,00 гривні судового збору та 1200,00 гривень компенсації витрат на правничу допомогу, які стягнуті виконавцем. З огляду на те, що виконавчий напис скасовано судом, на переконання позивача, підстав утримувати стягнуті у виконавчому провадженні кошти в розмірі 13 858,00 гривень у ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» немає. 13.08.2022 року до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було направлено вимогу за вих. № 2-390/22 щодо повернення стягнутих коштів, яку відповідач отримав 15.08.2022 року. У відповідь на вимогу позивачем отримано лист від відповідача за вих. № АС/309/22 від 23.08.2022 року, де зазначалося: «ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не може повернути кошти, які були стягнуті приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом О. О. за заборгованістю [PERSON] , адже резолютивна частина рішення суду по справі № 465/2580/21 від 18.05.2021 року не містить вимоги про повернення стягнутих коштів за виконавчим провадженням № 64987808 на банківський рахунок [PERSON] ». Отже, з 23.08.2022 року до дати подання позову обліковується за відповідачем заборгованість в розмірі 13 858,00 гривень. Важаючи такі дії відповідача неправомірними, [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь 13858,00 грн., які безпідставно утримуються «ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Окрім того, зазначає, що стягнуті з позивача основна винагорода виконавця в розмірі 1385 грн. 80 коп. і витрати виконавчого провадження в розмірі 332 грн. є збитками, які він поніс, відтак, просить стягнути з відповідача вказану суму. Позивач також просить стягнути з відповідача 3 % річних за період прострочення з 23.08.2022 року по 29.08.2022 року, що становить 8 грн. 96 коп., а також вирішити питання судових витрат, які складаються із судового збору та понесених витрат на правову допомогу. На підставі розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова Турчак М.І. № 753/Р та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали справи передано судді Величку О.В. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 04.09.2023 року прийнято позовну заяву до провадження судді та призначено справу до розгляду. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.09.2024 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, представником позивача адвокатом Вальком І.В. подано клопотання про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином, неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, відзиву, а також будь-яких клопотань на адресу суду не направляв. Відповідно до ч.1 ст.223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. У відповідності до положень ч.2 ст.247\~ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.02.2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 2026148. 19.02.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис № 25860 про стягнення з позивача [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 2026148 від 23.02.2020 року в загальному розмірі 13\~858 грн. 00 коп. На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. від 30.03.2021 року відкрито виконавче провадження № 64987808. Окрім того, як вбачається із постанов приватного виконавця від 30.03.2021 року, розмір мінімальних витрат виконавчого провадження становить 332 грн. 00 коп., а основна винагорода виконавця за виконавчим провадженням 1385 грн. 80 коп. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.05.2021 року у справі № 465/2580/21 виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. № 25860 від 19.02.2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Згідно з ч.4 ст.82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. від 02.11.2021 року, винесеної в рамках виконавчого провадження № 64987808, виконавче провадження закінчено у зв`язку із виконанням рішення в повному обсязі. З довідки № 53 від 10.08.2022 року, виданої ТОВ «БФ Енд ГХ Тревел Рітейл ЛТД», слідує, що у період роботи [PERSON] на вказаному підприємстві в рамках виконавчого провадження № 64987808 з позивача стягнуто 15\~575 грн. 80 коп. 13.08.2022 року до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» представником позивача направлено вимогу № 2-390/22 щодо повернення стягнутих коштів в розмірі 15\~575 грн. 80 коп. У відповідь на вимогу отримано лист від відповідача № АС/309/22 від 23.08.2022 року про відмову у поверненні вказаних коштів. Згідно із ст.\~1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Позивач звернувся до суду з позовом про повернення безпідставно стягнутої з нього суми заборгованості за виконавчим написом, який визнано судом таким, що не підлягає виконанню. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом частини першої статті 1212\~ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212\~ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212\~ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як свідчить аналіз матеріалів справи, виконавчий напис, відповідно до якого з позивача стягнуто грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, визнано таким, що не підлягає виконанню, рішенням суду від 18.05.2021 року. Тому, враховуючи вказане, суд вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача сплаченої суми боргу в розмірі 13 858 грн. 00 коп., які перераховані на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на виконання виконавчого напису нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню. Водночас суд звертає увагу позивача на те, що стягнуті з нього кошти в розмірі 332 грн. 00 коп. та 1385 грн. 80 коп. є мінімальними витратами виконавчого провадження та основною винагородою виконавця за виконавчим провадженням відповідно. Розмір таких витрат визначений постановами приватного виконавця від 30.03.2021 року. Відповідно, винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження на загальну суму 1717 грн. 80 коп. не можуть бути стягнуті з відповідача ТОВ "ФК "Кредит-Капітал", адже останнє таких коштів не набуло та не може відповідати за їх набуття приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом О.О. Більше того, частиною другою ст.\~74\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що Законом України\~«Про виконавче\~провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2018 року у справі № 921/16/14-г/15). В даному випадку відсутні правові підстави для застосування статті 1212\~ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним стягненням грошових коштів, оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ТІК України, а є витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця та питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів. А тому, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача коштів підлягає частковому задоволенню лише на суму 13 858 грн. 00 коп., які стягнуті з позивача безпосередньо на виконання виконавчого напису нотаріуса № 25860 від 19.02.2021 року. Разом із тим, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.37); стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч.41). Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України. Таким чином, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Враховуючи розмір основного боргу, саме 13 858 грн. 00 коп., суд розраховує розмір 3 % річних за формулою 13858*0,03 / 365*7. Відтак, з відповідача слід стягнути 7 грн. 97 коп. Разом із тим, щодо вимоги позивача про нарахування для стягнення з відповідача 3 % річних за період з 30.08.2022 року і до моменту виконання рішення суду, суд зазначає наступне. Ухвалюючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд має право відповідно до частин 10, 11 ст.\~265\~ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування відповідних або відсотків, або ж пені до моменту виконання рішення. Не допускається зазначати в рішенні про одночасне нарахування відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення суду. Таке нарахування суд може здійснити лише на підставі процесуального клопотання позивача. Питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частин 10, 11 ст.\~265\~ЦПК України суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що вказівка в судовому рішенні про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, про їх одночасне нарахування за весь період до виконання відповідного судового рішення є недопустимою, оскільки це прямо суперечить імперативним приписам зазначених норм ГПК України та ЦПК України, принципу верховенства права в частині правової визначеності та унеможливлює гарантування реалізації засади справедливості в будь-який момент під час фактичного виконання судового рішення. З огляду на викладене, на переконання Великої Палати ВС, зазначення судом першої інстанції в рішенні про одночасне нарахування пені та відсотків до моменту виконання рішення суду є помилковим і таким, що не відповідає приписам ч. 10 ст.\~238\~ГПК України (частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України). Відповідно до частини 4 статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин суд не вбачає за необхідне вказувати в судовому рішення порядок його виконання, відтак, у задоволенні вимоги позивача про нарахування для стягнення з відповідача 3 % річних за період з 30.08.2022 року і до моменту виконання рішення суду слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. В порядку ст.\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд присуджує стягнути з\~відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 882 грн. 95 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного\~Суду України\~від 30.09.09\~р.\~№ 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо. Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. За змістом положень статті 30\~Закону України\~"Про\~адвокатуру та\~адвокатську діяльність"\~від 05\~липня 2012\~року №\~5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial