Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

У червні 2023 року керівник Святошинської окружної прокуратури міста Києва Тимошенко М. звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.06.2017 № 828, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіним В.М. на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] , визнання спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , яка складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою та її передачу територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, а також витребування від [PERSON] вказаної квартири на користь Київської міської ради. В обґрунтування позову зазначав, що Святошинською окружною прокуратурою м.Києва встановлено порушення майнових інтересів територіальної громади міста, що потребує вжиття заходів реагування в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] у віці 58 років, що підтверджується актовим записом про смерть. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] . Заповіти та спадкові договори останньою не складались. Осіб, які є родичами або членами сім`ї померлої [PERSON] не встановлено. Відповідно до інформації Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), викладеної в листі № 5/33.8-80 від 04.01.2023, відсутні актові записи про народження дітей, шлюбу, складених відносно [PERSON] , яка померла [INFO] . Встановлено, що на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саприкіна В.М. №35797051 від 21.06.2017 та свідоцтва про право на спадщину за законом № 828 від 21.06.2017, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стало рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2017 у справі № 755/17463/16-ц, яким частково задоволено заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено факт проживання сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 2004 року по 11.05.2016. Разом з тим, ухвалою Київського апеляційного суду від 14.09.2017 вказане рішення Дніпровського районного суду м.Києва скасовано за апеляційною скаргою Київської міської ради, заяву [PERSON] залишено без розгляду на підставі ч. 4 ст. 256 ЦПК України, у зв`язку з наявністю спору про право. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 07.12.2020 скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2020 у справі № 759/18863/19, яким задоволено позов [PERSON] до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про встановлення факту сумісного проживання [PERSON] , [INFO] , разом із [PERSON] з 2004 року по день смерті останньої, та визнано право власності в порядку спадкування на спірну квартиру. Оскільки спадкоємці у [PERSON] відсутні, [PERSON] не мала права на спадкування майна після смерті [PERSON] , а Київська міська рада не вжила дієвих заходів щодо захисту майнових інтересів територіальної громади міста Києва за вказаним фактом, виникли підстави для звернення до суду прокурора. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 26.09.2023. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 задоволено заяву представника Святошинської окружної прокуратури м.Києва Яся О. про забезпечення позову по цивільній справі № 759/11283/23, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 04.07.2023 року на адресу суду від представника Київської міської ради Домбровської В. надійшли письмові пояснення в яких просить позовну заяву Святошинської окружної прокуратури м.Києва у справі №759/11283/23 задовольнити у повному обсязі, справу слухати за відсутності представника Київської міської ради. 20.07.2023року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача - адвоката Зубко А.О., в якому просить в задоволенні позовних вимог керівника Святошинської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради відмовити в повному обсязі. Вказує, що відповідач починаючи з 2000 року постійно проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина. З метою встановлення факту сумісного проживання [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою в порядку окремого провадження. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2017 у справі № 755/17463/16-ц заяву [PERSON] було задоволено частково та встановлено факт проживання однією сім`єю з [PERSON] з 2004 року по 11.05.2016 року. Вказане рішення набрало законної сили 06.06.2017. Після набрання рішенням законної сили [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Саприкіна В.М. та 21.06.2017 отримала свідоцтво про право на спадщину. Відповідач несе витрати по утриманню квартири з 2016 року по теперішній час, що підтверджується долученими до відзиву квитанціями про оплату. Вказує, що Київська міська рада не є власником або законним користувачем спірного майна, а тому у останньої відсутні підстави для витребування майна на свою користь. Також, стверджує про відсутність підстав для представництва інтересів Київської міської ради прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Разом з відзивом, 17.07.2023 року від представника відповідача - адвоката Зубко А.О. надійшла заява про застосування строку позовної давності. Вказує, оскільки представник Київської міської ради брав участь у розгляді справи № 755/17463/16-ц про встановлення факту проживання однією сім`єю і остаточне рішення набрало законної сили 14.09.2017, саме з вказаної дати позивач міг пред`явити вимогу про визнання спадщини відумерлою. Свідоцтво про право на спадщину було видане 21.06.2017, ухвала Апеляційного суду м. Києва, якою скасовано рішення першої інстанції та на підставі якого було видано свідоцтво про право на спадщину прийнято судом 14.09.2017, а позивач звернувся до суду 20.06.2023, тобто через 5 років 9 місяців і 6 днів, а тому трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України пропущений, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Від Святошинської окружної прокуратури м. Києва 26.09.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій просить задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначає, що копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за квартиру протягом 2021-2023 років та свідоцтв про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 2023 року лише підтверджує факт неправомірного використання [PERSON] спірної квартири. Оскільки остання, будучи достовірно обізнаною про постанову Київського апеляційного суду від 07.12.2020, якою рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову [PERSON] у задоволенні позовних вимог до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування продовжила використовувати спірну квартиру. 26.09.2023 на адресу суду від Святошинської окружної прокуратури м.Києва також надійшли письмові заперечення на заяву про застосування позовної давності. Вказує, що спір про право на квартиру тривав до 07.12.2020, а саме до прийняття Київським апеляційним судом постанови за результатами перегляду рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2020 у справі № 759/18863/19. Звернення Київської міської ради із заявою про визнання спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] відумерлою та передачу її територіальній громаді міста у вказаний період мала б наслідком залишення її без розгляду на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України. З листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради КМДА від 23.12.2022 вбачається, що останньому 22.12.2022 під час підготовки заяви про визнання спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] відумерлою стало відомо про факт державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 828 від 21.06.2017, що підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.12.2022 № 318399357. Також, за результатами ознайомлення з матеріалами справи № 759/18863/19 в Святошинському районному суді м. Києва встановлено, що [PERSON] ні в позовній заяві та доданих до неї документах ні в заявах та клопотаннях по суті справи не повідомляла суд та учасників справи про видане на її ім`я 21.06.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіним В.М. свідоцтво про право на спадщину за законом № 828, а також про проведену за нею державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. Просить відмовити відповідачу у задоволенні заяви про застосування позовної давності. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2023 залучено до участі у справі в якості третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саприкіна В.М. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2023 задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Зубко А.О. про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саприкіна В.М. належним чином завірену копію спадкової справи №17/2016 відносно майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2024 задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Зубко А.О. про витребування з Київського державного нотаріального архіву (03151, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 76-Г) належним чином завірену копію спадкової справи №17/2016 відносно майна [PERSON] , яка померла [INFO] . 17.04.2024 на адресу суду від Київського державного нотаріального архіву надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №17/2016 до майна померлої [PERSON] , заведеної 25.10.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіним В.М. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 08.07.2024. В судове засідання представник Святошинської окружної прокуратури м. Києва Лінер О.М., з"явилася, подала до суду заяву, про слухання справи у її відсутність, просила суд задовольнити вимоги та зазначила, що у зв"язку з відключенням електроенергії в приміщенні суду не заперечує проти закінчення розгляду справи у її відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату та час судового засідання, не з`явилась, про причини неявки та їх поважність суд не повідомляла. Представник відповідача - адвокат Зубко А.О. в судове засідання не з"явилася, надіслала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в зв"язку з тим, що буде брати участь у судовому засіданні в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"). Системне тлумачення положень частин 3-5 статті 56 ЦПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Водночас тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 56, 185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави. При цьому, саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 наведено правові висновки, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18). Звертаючись з позовною заявою до суду прокурор зазначав, що Київська міська рада неналежно здійснює захист інтересів територіальної громади на належне їй комунальне майно. Так, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради КМДА листом від 23.12.2022 № 056/95-4297 інформував Святошинську окружну прокуратуру м.Києва про порушення майнових інтересів територіальної громади та про встановлений факт державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 828 від 21.06.2017. В листі Департамент просив прокуратуру вжити заходи цивільно-правового характеру в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувшись з відповідною позовною заявою до суду. З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді, окружною прокуратурою на адресу Київської міської ради направлявся лист від 13.01.2023 № 44-203вих-23. Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради КМДА листом від 18.01.2023 № 056/95-248 надіслав копії документів та повторно просив прокуратуру звернутись з позовною заявою до суду в інтересах Київської міської ради. 16.06.2023 керівник Святошинської окружної прокуратури м.Києва Тимошенко М. листом №44-4046вих-23 повідомив Київську міську раду про прийняте рішення звернутися до Святошинського районного суду м. Києва з вказаним позовом. Київська міська рада отримала вказане повідомлення прокурора, проте у процесі розгляду справи не скористалась своїм правом на судовий захист порушеного права територіальної громади стосовного спірної квартири, не спростувала в подальшому наявність обставин, на які посилається прокурор у позові, та навпаки, в письмових поясненнях від 30.06.2023 підтримала заявлені позовні вимоги, а тому визнала правомірність дій прокуратури. Враховуючи вищенаведене, підстави представництва інтересів Київської міської ради прокуратурою є обґрунтованими та доведеними. Прокуратурою дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки попередньо, до звернення до суду, остання повідомила Київську міську раду про подання даного позову, враховуючи бездіяльність органу щодо захисту інтересів територіальної громади на комунальне майно. Судом встановлено, що 11.05.2016 у віці 58 років померла [PERSON] , що підтверджується актовим записом про смерть № 437 від 12.05.2016, складеним Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно вказаного акту документом, що підтверджує факт смерті є лікарське свідоцтво про смерть № 380 від 11.05.2016, видане «Центром первинної медико-санітарної допомоги № 2» Святошинського району м. Києва. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дочірнім підприємством «ЕКОС» 17.03.1998. Відповідно до інформації Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), викладеної в листі № 5/33.8-80 від 04.01.2023, відсутні актові записи про народження дітей, шлюбу, складених відносно [PERSON] , яка померла [INFO] . За інформацією Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.01.2023 та відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації у період з 24.03.1988 до 27.09.2016 за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано місце проживання 1 (однієї) особи, а саме: померлої [PERSON] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 06.01.2023 № 71098088 у Спадковому реєстрі відомості про заповіти/спадкові договори, укладені від імені [PERSON] , [INFO] , відсутні. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 06.01.2023 № 71098058 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіним В.М. 25.10.2016 заведено спадкову справу № 17/2016 (номер справи у спадковому реєстрі: 59701823) щодо спадщини померлої [PERSON] , [INFO] , а 21.06.2017 видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 828. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1281573780386) на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саприкіна В.М. від 21.06.2017 (індексний номер рішення: 35797051) та свідоцтва про право на спадщину за законом № 828 від 21.06.2017 зареєстровано за [PERSON] . Судом встановлено, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала справа № 755/17463/16-ц за заявою [PERSON] , зацікавлена особа - Київська міська рада, про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , разом із [PERSON] , [INFO] , з 2000 року по день смерті останньої. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2017 у справі № 755/17463/16-ц заяву [PERSON] задоволено частково, встановлено факт проживання сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 2004 року по 11.05.2016. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2017 частково задоволено апеляційну скаргу представника Київської міської ради - Хрущ А.П. Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 26.05.2017 скасовано, заяву [PERSON] залишено без розгляду на підставі ч. 4 ст. 256 ЦПК України, у зв`язку з наявністю спору про право. Роз`яснено [PERSON] право на звернення до суду з відповідним позовом на загальних підставах . Постановою Верховного Суду від 19.08.2019 у справі № 755/17463/16-ц (провадження №61-27189св18) касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін. 10.10.2019 [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2020 у справі № 759/18863/19 позов [PERSON] до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності в порядку спадкування задоволено, встановлено факт проживання [PERSON] , [INFO] , разом із [PERSON] з 2004 року по день смерті останньої, а також визнано за [PERSON] право власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом . Постановою Київського апеляційного суду від 07.12.2020 у справі № 759/18863/19 задоволено апеляційну скаргу Хрущ А.П. - представника Київської міської ради. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2020 скасовано та ухвалено нове, яким [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. Постановою Верховного Суду від 02.04.2021у справі № 759/18863/19 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. Таким чином, судом встановлено, що заповіти та спадкові договори померлою [PERSON] не складались. При цьому, осіб, які є родичами або членами сім`ї померлої [PERSON] не встановлено. За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст. 1261-1265 ЦК України передбачено п`ять черг спадкоємців за законом. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 Цивільного кодексу України). При цьому, вказане право особи на спадкування має бути підтверджено у передбаченому законодавству порядку. Враховуючи, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2017 у справі № 755/17463/16-ц, яким частково задоволено заяву [PERSON] та встановлено факт проживання сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 2004 року по 11.05.2016 скасовано ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2017, [PERSON] у передбаченому законодавством порядку не підтвердила своє право на спадкування майна померлої в порядку четвертої черги спадкування. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Оскільки підстава видачі свідоцтва про право на спадщину за законом № 828 від 21.06.2017 скасована ухвалою Київського апеляційного суду від 14.09.2017 у справі № 755/17463/16-ц, наявні підстави для визнання вказаного свідоцтва судом недійсним згідно ст. 1301 ЦК України. Разом із цим, у справі, яка розглядається, представником відповідача -адвокатом Зубко А.О. заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, N 22083/93, N 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), N 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до правових висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 05.09.2022 у справі №385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачою такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом. За доводами представника відповідача - адвоката Зубко А.О., оскільки представник Київської міської ради брав участь у розгляді справи №755/17463/16-ц про встановлення факту проживання однією сім`єю і остаточне рішення набрало законної сили 14.09.2017, саме з вказаної дати позивач міг пред`явити вимогу про визнання спадщини відумерлою. Також, Київська міська рада в будь-який час, починаючи з 21.06.2017(з дати видачі свідоцтва про право на спадщину) могла довідатись про наявність права власності відповідача на спірну квартиру шляхом формування запиту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З наявних в матеріалах справи документів: ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2017 та постанови Верховного Суду від 19.08.2019 у справі № 755/17463/16-ц, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2020, постанови Київського апеляційного суду від 07.12.2020 та постанови Верховного Суду від 02.04.2021 у справі № 759/18863/19, судом не встановлено будь-яких відомостей стосовно виданого 21.06.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіним В.М. свідоцтва про право на спадщину № 828 на ім`я [PERSON] та здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за останньою, відповідно і поінформованості Київської міської ради про факт видачі свідоцтва та проведення державної реєстрації. При цьому, вказані документи підтверджують наявність спору про право щодо спірної квартири, який тривав до 07.12.2020 - дати постановлення Київським апеляційним судом постанови за результатами перегляду рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2020. У зв`язку з чим, обґрунтованими є доводи позивача, що Київська міська рада могла звернутись із заявою про визнання спадщини відумерлою та її передачу територіальній громаді міста після 04.03.2020. Судом враховано, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є інформацію з обмеженим доступом, держателем вказаного реєстру Київська міська рада не являється. В той же час з наявних в матеріалах справи листів Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради КМДА листом від 22.12.2022 №056/95-4297, від 18.01.2023 № 056/95-248 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.12.2022 №318399357 судом вбачається, що про видане свідоцтво про право на спадщину від 21.06.2017 № 828 Київській міській раді стало відомо саме 22.12.2022. Доказів протилежного відповідачем до суду не подано, а матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява представника відповідача - адвоката Зубко А.О. про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно із ч. 2 ст. 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. З аналізу зазначених норм закону, суд зазначає, що умови, необхідні для визнання спадщини відумерлою, передбачені положеннями ст.1277 ЦК України, існують і підтверджені при розгляді даної заяви. Враховуючи відсутність у померлої [PERSON] спадкоємців за законом та за заповітом, у суду наявні підстави визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після її смерті та складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 35 кв.м, а також передати її територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено право кожної особи звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України, що кореспондується і з ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки визнання спадщини відумерлою відповідно до ст. 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою міста Києва права власності на таке майно, спірна квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. 387 ЦК України на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м. Києва, яка є дійсним власником майна. Тобто у випадку, коли б спірна квартира не була протиправно відчужена, то територіальна громада міста Києва мала б претендувати на неї на підставі статті 1277 ЦК України. Верховний Суд неодноразово відзначав, що ефективним способом захисту прав власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №811/1640/17 звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. При цьому належному способу захисту відповідає позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, а належним відповідачем є особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно. Аналізуючи викладене, суд вважає, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння, передбачене ст. 387 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщин входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Аналогічна права позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 522/11473/15-ц, від 29.04.2020 у справі № 754/4108/18-ц.Крім того, згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.03.2023 у справі № 335/12292/19 територіальна громада виступає так званим екстраординарним спадкоємцем, тоді коли ординарних спадкоємців такого майна (за заповітом чи за законом) немає. Оскільки до територіального громади переходять як права, так і обов`язки, її правовий статус є таким самим, як і у спадкоємців. Незважаючи на те, що набуття суб`єктивного права у територіального громади на відумерлу спадщину пов`язується з відповідним висновком суду про відумерлість такої спадщини, для територіальної громади такою самою мірою діятиме принцип, що відумерла спадщина належить територіальній громаді з моменту відкриття спадщини. У спадкових відносинах територіальна громада завжди має правомірні очікування щодо отримання у комунальну власність відумерлого майна, а відтак, має речові права на майно, які підлягають захисту як і право власності у класичному розумінні, яке у випадку нерухомого майна виникає з моменту державної реєстрації. Отже, територіальна громада як екстраординарний спадкоємець та носій речово-правового інтересу на відумерле майно має право на застосування усіх речово-правових способів захисту за главою 29 «Захист права власності» розділу 1 книги третьої ЦК України, які мав би і спадкодавець за життя. Особливість захисту прав та інтересів територіальної громади лише полягає в тому, що вирішенню питання про витребування майна має передувати розгляд судом вимоги про визнання спадщини відумерлою, оскільки без ухвалення відповідного судового рішення неможливо і застосувати віндикацію, з огляду на те, що до ухвалення судового рішення про визнання спадщини відумерлою територіальна громада має лише інтерес, а не право щодо спірного нерухомого майна. Тож визнання спадщини відумерлою надає органу місцевого самоврядування право пред`явити віндикаційний позов до останнього набувача спірного нерухомого майна. Останнім набувачем спірної квартири є [PERSON] , право власності якої зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.06.2017. Отже, саме у [PERSON] як теперішнього володільця необхідно витребувати квартиру. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та враховуючи доведеність позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved