Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви 05.04.2024 року представник позивача-адвокат Пуленко А.Г., яка діяла на підставі ордера серії ВН №1347814 від 26 березня 2024 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій просила виселити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житла. Вимоги мотивувала тим, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вищезазначеному будинку без реєстрації [PERSON] , з яким позивач знаходилася в фактично шлюбних відносинах і від яких народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] постійно створює конфлікти, застосовує по відношенню до позивача насильство, що робить неможливим сумісне з ним проживання. З приводу протиправної поведінки відповідача [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів однак заходи впливу на [PERSON] не подіяли. Представник позивач посилаючись на положення ст. 116 ЖК України прохає виселити [PERSON] з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії. Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 30.04.2024 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.( а.с.28) Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 13.05.2024 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. ( а.с.40). Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 01.10.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду по суті. ( а.с.75). Заяви (клопотання) учасників справи. В судове засідання представник позивача та її представник - адвокат Пуленко А.Г., яка діяла на підставі ордера серії ВН №1347814 від 26 березня 2024 року не з`явилися, від представника позивача надійшла до суду заява з проханням розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та не заперечують проти ухвалення заочного рішення. ( а.с.84) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або слухання справи у його відсутність суду не надав, не подав відзив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Судом по справі встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, є власником житлового будинку з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на законом виданого 08 травня 2007 року державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Патраманською, що зареєстровано в реєстрі за №1335. ( а.с.11) Відповідно до Витягу № 48 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 27.02.2024 року Лиманською селищною головою В.Баклановим, вбачається, що зареєстрованими в вищезазначеному житловому будинку є наступні особи: [PERSON] , [INFO] та її діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . ( а.с.10). Разом з позивачем та дітьми у вказаному будинку без реєстрації шлюбу проживає [PERSON] , з яким позивач знаходилася в фактично шлюбних відносинах, від яких народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. ( а.с.12,13) [PERSON] систематичного вчиняв домашнє насильства по відношенню до позивача, що підтверджується копіями постанов Роздільнянського районного суду Одеської області від 30.10.2023 року та від 11.12.2023 року, згідно яких [PERSON] знаходячись за місцем мешкання: [ADDRESS] вчиняв домашнє насильство психологічного характеру відносно своє співмешканки [PERSON] та був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.ч. 1,2 ст. 173-2 КУпАП. ( справи № 511/3459/23, № 511/3749/23)( а.с.18-22). Крім того, згідно постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 29.11.2023 року, 20.11.2023 року о 17:32 год. за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] не виконав вимоги терміново-заборонного припису серії АА№220482 від 20.11.2023 року 16:00 год. про зобов`язання особі в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою, та в межах строку дії припису висловлював образи та нецензурну лайку в сторону своєї дружини [PERSON] , в присутності неповнолітнього сина [PERSON] , за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. ( справа № 511/3774/23). ( а.с.23) Також, згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12024162390000224 від 20.03.2024 року встановлено, що внесено відомостей до ЄРДР за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за 126-1 КК України, за заявою [PERSON] від 19.03.2024 року, про те що, співмешканець [PERSON] , систематично вчиняє домашнє насильство відносне неї. ( а.с.9). Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 квітня 2024 року по справі №511/1668/24 було видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] строком на 6 (шість) місяців, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав: а саме: тимчасово заборонити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) перебувати за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) заходити до будинку за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) особисто розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням буде перебувати у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) переслідувати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та в будь-який спосіб спілкуватися із нею; заборонити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) особисто або через третіх осіб вести листування, телефонні розмови з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) або контактувати з нею через інші засоби зв`язку.( а.с.37-40) Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частинами першою та другою статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права встановлює право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Вселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною третьою статті 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом виселення колишніх членів сім`ї та інших громадян із належного йому на праві власності житлового приміщення, але за наявності умов, які передбачені ч.1 ст.116 ЖК України. Згідно ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. З вказаної норми можна дійти висновку, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише у разі: систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; використання його не за призначенням; систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловим приміщенням і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 4 березня 2019 року у справі № 755/14630/15-ц. В п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 2 квітня 1985 року зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Мають на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Суд, дослідивши надані по справі докази, давши оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 80 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини» (), пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню. У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява№ 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривицька та Кривицький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»).Стаття 116 ЖК України є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. Близькі за змістом висновки були також висловлені Верховниим Судом у постанові від 28 червня 2023 року по справі № 308/3560/21 (провадження № 61-3381св23) за аналогічних обставин по справі. Аналізуючи фактичні обставини справи на предмет їх відповідності положенням законодавства та судової практики, суд приходить до висновку, що наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем: вчиняє сварки, застосовує домашнє насилля, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку.. Поряд з цим, вжиті заходи впливу стосовно відповідача (притягнення до адміністративної відповідальності, видача обмежувального припису) виявилися безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, фактичне проживання відповідача у житловому будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на житловий будинок, порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним, непорушним та гарантованим законом. Житловий будинок набутий позивачем на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, та не є об`єктом права спільної сумісної власності. Крім того, відповідач має інше зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже, вимоги позивача у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України). Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямованена виселення відповідача з житлового будинку. Таким чином, вимоги позивача слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст.ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач вчиняв домашнє насильство по відношенню до позивача, що підтверджується даними судових рішень наявних в матеріалах справи. Враховуючи вищевказані обставини справи, позовні вимоги про виселення відповідача підлягають задоволенню. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved