Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

05 листопада 2024 року до суду звернувся представник позивача адвокат Барчунінов К.О., який діє в інтересах позивача [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.08.2015 між [PERSON] та [PERSON] у Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №395 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 22.08.2015 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] [INFO] . Під час шлюбу за спільні кошти подружжям придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,25 кв.м. на підставі договору купівлі продажу квартири серії та номер 3437, виданого 04.09.2020р. видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 886720523101. Згідно з Інформацією, зазначеною в інформаційній довідці № 500463176675814472628921 від 19.07.2024р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр у прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , розмір частки 1/1. Отже, квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана позивачем та відповідачем у шлюбі та є спільною сумісною власністю. Рішенням Вільнянського районного суд Запорізької області від 20.10.2023 року у справі № 314/1942/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 21.11.2023 року. Оскільки сторони не домовились про порядок поділу майна, спір підлягає вирішенню судом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву та зустрічної позовної заяви. 21 листопада 2024 року відповідач [PERSON] , через систему «Електронний суд», подала заяву про визнання позову, відповідно до якої визнала позов. [PERSON] вказала, що дійсно, 22 серпня 2015 року між нею та позивачем було укладено шлюб. Вона погоджується з твердженням позивача, що під час шлюбу подружжя набуло у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,25 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу. Враховуючи, що квартира придбана під час шлюбу сторін, то така підлягає поділу між сторонами у рівних частках, шляхом визнання за позивачем та відповідачем по 1/2 частки квартири за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя. Документ сформовано в системі «Електронний суд» 20 листопада 2024 року. З розміром витрат на правничу допомогу відповідач не погоджується та повідомила, що висловить свою позицію лише після того, як позивач надасть докази понесення витрат на правничу допомогу. До позовної заяви позивач не надав доказів понесених витрат на правничу допомогу. Позивач [PERSON] та його представника в підготовче судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, надала до суду заяву про визнання позовних вимог та просила справу розглядати за її відсутності. Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не порушує його чи інших осіб інтересів, не суперечить вимогам закону і тому приймається судом. Судом встановлено, що 22 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №395 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 22.08.2015 року. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини - [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Оржонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції серії [NUMBER] від 12.01.2016 року. Рішенням Вільнянського\~районного суду\~Запорізької області\~від 20.10.2023\~року у\~справі №\~314/1942/23\~шлюб між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] розірвано, що підтверджується відповідним рішенням. Рішення набрало законної сили 21 листопада 2023 року, що підтверджується довідкою про набрання судовим рішенням законної сили. Під час шлюбу, за спільні кошти, подружжям придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,25 кв.м. на підставі договору купівлі продажу квартири, який зареєстровано в реєстрі № 3437, посвідченого 04 вересня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Якіб`юк Ю.А., що підтверджується договором купівлі продажу квартири. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 886720523101. Згідно з Інформацією, зазначеною в інформаційній довідці № 500463176675814472628921 від 19.07.2024р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр у прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , розмір частки 1/1, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до звіту про оцінку квартири за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість квартири (розмір частки 1/1) загальною площею 52,25 кв.м. станом на 20 вересня 2024 року склала 1035118,00 грн. Ринкова вартість 1/2 частки квартири загальною площею 52,25 м.кв. станом на 20 вересня 2024 року склала 517559,00 грн. Спірна квартира зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] визнала, що під час шлюбу подружжя набуло у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,25 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу. Отже, квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана позивачем та відповідачем у шлюбі та є спільною сумісною власністю. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19). Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20) в якій зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на квартиру, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року в справі № 761/31846/14 (провадження № 61-2410св21). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,25 кв.м., придбана в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема в п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 24 вказаної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Пунктом 25 вказаної постанови роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,25 кв.м., сторонами придбана в період шлюбу, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Крім того, така позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19), аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду: 1) від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18); 2) від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18); 3) від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19). Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач визнав позов в судовому засіданні, суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином,\~враховуючи,\~що спірна\~квартира за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~52,25\~кв.м.,\~придбана сторонами\~за час\~шлюбу,\~отже,\~таке майно\~є спільною\~сумісною власністю\~подружжя,\~де частки\~чоловіка та\~дружини є\~рівними,\~а тому\~необхідно визнати\~за [PERSON] \~право власності\~на 1/2\~частину квартири,\~розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,25 кв.м, придбаної на підставі договору купівлі продажу квартири, який зареєстровано в реєстрі № 3437, посвідченого 04 вересня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Якіб`юк Ю.А. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 886720523101. Щодо судових витрат Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 5175,59 грн., що підтверджується квитанцією № 47399825 від 02 листопада 2024 року. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Судові витрати, згідно зі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Разом з тим, згідно з положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 2587,79 грн. Одночасно, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50% відсотків сплаченого судового збору, що складає 2587,79 грн.

Outcome: approved