Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

У вересні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», в особі представника Бабич Вікторії Ігорівни, звернувся до із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.08.2022р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №102608452, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 5 000,00 грн. Строк користування - 105 днів, який складається з пільгового періоду (з 29.08.2022 до 13.09.2022 ) та поточного періоду (з 14.09.2022 до 12.12.2022), річні проценти 1109,00%. У позовній заяві ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» посилається на те, що ТОВ «Мілоан» виконало свої зобов`язання за вказаним договором в повному обсязі, перерахувало на рахунок платіжної картки відповідача 5000 грн., а [PERSON] в свою чергу зобов`язання в частині повної та своєчасної сплати кредитних платежів не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредитному договору, розмір якої станом на 05.12.2022 року становить 19 750,00 грн. Позивач зазначає, що 05.12.2022 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали Договір Факторингу №86-МЛ/Т, за умовами якого право вимоги за кредитним договором до [PERSON] від ТОВ «Мілоан» перейшло до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». Посилаючись на те, що відповідач заборгованість за кредитним договором не погасив, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулася до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №102608452 від 29.08.2022 в розмірі 5000 грн. заборгованості за кредитом, 13800 грн. заборгованості за відсотками, 950,00 грн. заборгованості за комісією, а також стягнути 2422,40 грн. судового збору. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.09.2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду подав клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав, відзив (письмові заперечення) на позов до суду не надходив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 29.08.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №102608452 за умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати кредит у розмірі 5 000,00 грн., строк користування - 105 днів, який складається з пільгового періоду (з 29.08.2022 до 13.09.2022 ) та поточного періоду (з 14.09.2022 до 12.12.2022), річні проценти 1109,00% (а.с.11-22). Так, згідно п. 1.1. договору Товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 5 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 1.3 договору кредит надається загальним строком на 105 днів. Дата надання кредиту 29.08.2022 і складається з пільгового та поточного періодів. Згідно п. 1.5.2. процентна ставка протягом пільгового періоду становить 2,00 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору. Згідно п. 1.5.3. процентна ставка протягом поточного періоду становить 3,00% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору. Відповідно до п. 2.4.1. договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення, згідно п. 1.4 Договору. У конкретному випадку укладення договору відбулося шляхом обміну електронними повідомленнями. Позичальник [PERSON] на підставі статей 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію" підписав Договір електронним підписом - одноразовим ідентифікатором шляхом введення коду з SMS повідомлення, отриманого на телефон позичальника або на електронну пошту позичальника. Відповідно до Довідки про ідентифікацію, складену ТОВ «Мілоан», [PERSON] ідентифікувався паролем [NUMBER] , відправленим на номер телефону (а.с.26). Укладений вказаним способом правочин згідно п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Згідно Паспорту споживчого кредиту сума кредиту складає 5 000,00 грн., строк кредитування 105 днів, процента ставка - 2,00% в день в межах пільгового періоду та 3,00% в день протягом поточного періоду (а.с.24-25). Пунктом 3.2.6 кредитного договору встановлено, що Кредитодавець має право без згоди Клієнта поступитись своїм правом вимоги за даним договором, але з обов`язковим повідомленням клієнту про таке відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення. 05.12.2022 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали Договір Факторингу №86-МЛ/Т, за умовами якого право вимоги за кредитним договором до [PERSON] перейшло до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (а.с.33-41). Так, відповідно до Витягу з реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги№86-МЛ/Т від 05.12.2022, по боржнику [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги у розмірі 19750 грн. Згідно такого Витягу договір діяв у період з 29.08.2022 р. по 13.09.2022, сума кредиту 5000 грн., заборгованість по відсоткам - 13800 грн., залишок комісії - 950 грн. (а.с.44). Згідно з наданим позивачем розрахунком кредитна заборгованість відповідача станом на 20.06.2024р. складає 19 750,00 грн, з яких: 5 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 13 800, 00грн. - заборгованість за відсотками, 950,00 заборгованість за комісією. Отримавши право вимоги за кредитним договором, 14.06.2024 позивач ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» направив на адресу відповідача досудову вимогу з повідомленням про відступлення права вимоги та вимогу про погашення заборгованості, яка залишилась відповідачем без відповіді (а.с. 45). Посилаючись на те, що ТОВ «Мілоан» зарахувало кредитні кошти 29.08.2022 на суму 5 000,00 грн. на ім`я [PERSON] на карту (маска картки [NUMBER] ), а відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором у вигляді тіла кредиту, відсотків та комісії, позивач звернувся до суду з даним позовом. У конкретній справі, констатуючи даним судовим рішенням факт укладення кредитного договору, що доводиться доказами у справі, суд не може констатувати факт зарахування коштів [PERSON] , правильність нарахування відсотків, встановити факт наявності чи відсутності плат від [PERSON] на погашення заборгованості, та відповідно, встановити факт наявності чи відсутності заборгованості за договором. Так, на підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» надане платіжне доручення про зарахування кредитних коштів 29.08.2022 на суму 5 000,00 грн. на ім`я [PERSON] , маска картки [NUMBER] , платіжне доручення №50117295 (а.с.29). Разом з тим, вказаний доказ не підтверджує факт отримання відповідачем коштів на підставі укладеного договору та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначає позивач, а отже є неналежним. Матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач володів або користувався банківською карткою [NUMBER] , даний номер не є повним. Позивач також не просив суд витребувати ухвалою суду в емітента карти [NUMBER] інформацію про факт зарахування коштів, дату зарахування коштів та їх суму. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18 та від 28.10.2020 у справі №760/7792/14-ц. З матеріалів справи встановлено, що ні виписки з особового рахунку клієнта [PERSON] , тобто первинних документів про здійснення між сторонами фінансових операцій за період з дня укладення кредитного договору - 29.08.2022 та до 05 грудня 2022 року (день укладення договору факторингу), ні розрахунку заборгованості за вказаний період (з відображенням дати та суми отриманих кредитних коштів, їх погашення, нарахування відсотків) позивачем до позовної заяви надано не було, а тому відсутні докази, що підтверджують факт отримання відповідачем кредитних коштів, період нарахування процентів, період прострочення платежів. На підтвердження наявності та розміру заборгованості по відсоткам позивачем надано складену ним самостійно Відомість (а.с.30-31), яка сама по собі не може бути належним та допустимим доказом правильності нарахування відсотків, періоду нарахування відсотків, не відображає плати за кредитом, якщо такі були. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України» (п.п 81-85, 91). За умовами договору кредитні кошти надавалися на строком на 105 днів. Лише впродовж таких 105 днів кредитор мав право нараховувати відсотки за користування кредитом у розмірі, визначеному самим кредитним договором. Втім, встановити із застосуванням якої відсоткової ставки та від якої суми залишку кредиту ТОВ «Мілоан» нараховував відсотки, з наданої Відомості про щоденні нарахування та погашення (а.с.30- 31) неможливо. Щодо частини позовної вимоги про стягнення комісії за договором, суд зазначає наступне. Так, у рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно зі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. На спірні правовідносини за цим договором поширюється дія Закону України "Про споживче кредитування", адже за договором позичальнику надано споживчий кредит та такий укладено зі строком погашення кредиту терміном шість місяців. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа №202/5330/19) у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які встановлено щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування". Товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин, умова кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемною відповідно до ч. 1ст. 11 цього Закону. Суд звертає увагу, що у договорі не вказано, за які саме послуги позивач встановив комісію. Умови самого договору не містять переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування". Зазначені правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа N 755/11636/21) та від 16 листопада 2022 року (справа N 755/9486/21). Аналізуючи умови договору, суд дійшов переконання про те, що позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, які б підтверджували, які саме послуги надаються відповідачеві за котрі необхідно здійснювати сплату комісії, а відтак суд вважає, що відповідач не зобов`язаний сплачувати таку комісію, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Отже, за матеріалами справи суд позбавлений можливості перевірити видачу відповідачу кредитних коштів, користування відповідачем кредитними коштами та внесення відповідачем грошових коштів на погашення кредитної заборгованості; не може перевірити правильність нарахування заборгованості та обґрунтованість вимог щодо стягнення комісії. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що обставини справи не підтверджені належними засобами доказування, зокрема, позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження надання відповідачу кредитних коштів та користування відповідачем кредитними коштами, а також доказів наявності заборгованості саме у визначеному у позові розмірі, а відтак, позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed