Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі. Представник позивача, діючи в інтересах свого довірителя, звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача про стягнення зборгованості за кредитним договором, на обґрунтування якого зазначає, що 26.05.2023 між ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6702039. 13.02.2024 між ТОВ "Авентус Україна" та позивачем укладено договір факторингу № 13022024, в результаті чого до останнього перейшло право вимоги, зокрема, за договором № 6702039 від 26.05.2023. У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору, заборгованість останнього перед позивачем становить 55770,00 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу - 20000,00 грн; заборгованості за відсотками - 35770,00 грн, 0,00 грн - штрафи і пеня. Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, позивач просить стягнути із [PERSON] на свою користь вказану заборгованість в повному обсязі, а також понесені судові витрати. Ухвалою від 15.10.2024 було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду у межах спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиву від відповідача не надходило. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач та/або позивач до суду не подавали. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. П. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, слід вважати відповідача [PERSON] належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, оскільки відповідні судові документи, що повернулися до суду із відміткою про відсутність адресата, надіслані безпосередньо за місцем його реєстрації - [ADDRESS] . Представник позивача у позовній заяві прохала про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні за її відсутності. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено,\~що 26.05.2023 між ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] у електронній формі було укладено договір про надання споживчого кредиту № 6702039 /а.с. 5-12/, відповідно до умов якого відповідач на споживчі цілі отримав кошти в сумі 20000,00 грн на строк 360 дні, тобто до 20.05.2024 безготівковим шляхом, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, стандартна процента ставка становить 1,99 % в день і застосовується у межах строку кредиту, знижена - 0,597% в день, що застосовується відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту. Загальна вартість кредиту за стандартною процентною ставкою - за весь строк користування ним - 163280,00 грн, з яких: 20000,00 грн - тіло кредиту; 143280,00 грн - відсотки за користування коштами. 13.02.2024 між ТОВ "Авентус Україна" та позивачем укладено договір факторингу № 13022024 /а.с. 13-14/, у результаті чого до останнього перейшло право вимоги, зокрема, за договором № 6702039 від 26.05.2023, що підтверджується копіями договору факторингу, акту прийому-передачі реєстру боржників від 13.02.2024 /а.с. 15/, витягу з реєстру боржників від 13.02.2024 /а. 16/. Згідно з копією вказаного витягу із реєстру боржників та розрахунку заборгованості за кредитним договором № 6702039 від 26.05.2023 за період з 13.02.2024 по 31.08.2024, виготовленого представником ТОВ "ФК "ЄАПБ", заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 55770,00 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу - 20000,00 грн; заборгованості за відсотками - 35770,00 грн. Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, позивач просить стягнути із [PERSON] на свою користь вказану заборгованість в повному обсязі, а також судові витрати. Норми права, застосовані судом. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п.1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: - його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; - воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; - він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно із статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. З правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15 слідує, що за змістом вказаних вище положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Мотивована оцінка аргументів сторін. Факт існування\~кредитних відносин\~між сторонами\~підтверджується копіями\~досліджених судом:\~договору №\~6702039\~від 26.05.2023\~про надання\~споживчого кредиту\~з додатком\~(паспортом\~споживчого кредиту), укладеного у електронній формі, підписаних відповідачем у день укладення за допомогою одноразового ідентифікатора та копією договору факторингу № 13022024 від 13.02.2024 з додатками до нього (актом прийому-передачі реєстру боржників та витягу із реєстру боржників), відповідно до яких позивач набув права вимоги до відповідача за вказаним договором. Відповідно до умов вищевказаних договору споживчого кредиту, між сторонами було чітко визначено строк їхньої дії та терміни, в які відповідач мав повернути отримані кошти та сплатити відсотки за користування ними. Отже, не пізніше зафіксованої у договорі дати, за вищевказаним договором відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором по тілу кредиту та вносити кожні 30 днів платежі зі сплати відсотків за користування ним. Суду ні позивачем, ні відповідачем не надано доказів повного погашення заборгованості за цим договором останнім як первісному кредитору, так і позивачеві. Судом встановлено,\~що за\~умовами договору\~№ 6702039\~від 26.05.2023\~про надання\~споживчого кредиту,\~нарахування відсотків\~за користування\~ним мало\~би здійснюватися\~у період\~з 26.06.2023\~по 20.05.2024\~(протягом\~360\~днів), стандартна процента ставка - 1,99 %, знижена - 0,597 % ( застосовується в разі виконання позичальником умов договору). Згідно паспорту кредиту загальна вартість кредиту для споживача за стандартною процентною ставкою за весь строк користування ним - 163280,00 грн, з яких: 20000,00 грн - тіло кредиту; 143280,00 грн - відсотки за користування коштами. Проте, як вбачається із досліджених судом письмових доказів, наданих позивачем, заборгованість відповідача станом на 31.08.2024, як і на момент укладення договору факторингу від 13.02.2024, становить 55770,00 грн, з яких 20000,00 грн - заборгованість по тілу кредиту, 35770,00 грн - заборгованість за відсотками. З моменту відступлення права вимоги до відповідача [PERSON] подальші нарахування заборгованості не проводилися. Із розміру заборгованості, яка вказана позивачем, вбачається, що відповідачем здійснювалося часткове погашення заборгованості за вищевказаним договором, проте сторонами не надано суду жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження внесення сум, дат їх внесення, їх перодичності тощо. У зв`язку із відсутністю в матеріалах справи копій вказаних документів, суд позбавлений можливості перевірити як факт наявності заборгованості у відповідача, так і встановити її розмір. Так. ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно достатті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженогоПостановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20 та інших. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Крім того, позивачем не надано суду також первинних бухгалтерським документів, які підтверджували би факт отримання відповідачем кредитних коштів в сумі 20000,00 грн за умовами вищевказаного договору. Згідно із ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. За змістом статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Отже,\~на обґрунтування заявленого позову позивачем додано лише розрахунок заборгованості за вищевказаним договором станом на 31.08.2024, складений представником позивача, який сам по собі, за відсутності інших доказів у справі, а саме, первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України ''Про бухгалтерський облік та фінансову звітність'' (виписки з особового рахунку клієнта та ін.) не може бути оцінений судом як належний і достатній доказ в підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів, суми наданого кредиту та внесення сум на його погашення. У вказаному розрахунку зазначено лише суми заборгованостей станом на момент укладення договору факторингу, а саме прострочений борг за тілом кредиту та відстоками. З цього розрахунку заборгованості неможливо детально розрахувати дійсний розмір заборгованості відповідача, періоди, за які така заборгованість була нарахована, суми та часу внесення відповідачем платежів тощо. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування заборгованості та її розміру. Ненадання відповідачем відзиву на позов не дає суду підстав стверджувати про визнання обставин, зазначених в позовній заяві та доведення таких обставин перед судом. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність наявності заборгованості у відповідача перед позивачем та її розміру, що відповідає заявленому у позовній заяві щодо відносин із виконання договору № 6702039 від 26.05.2023 про надання споживчого кредиту, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В позовній заяві позивач вказує на те, що ним понесено судові витрати в розмірі 3028,00 грн згідно з платіжною інструкцією № 82799 від 24.09.2024 по сплаті судового збору та витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів та їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів - в розмірі 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1514,00 грн. Враховуючи відмову в задоволенні позову, вищевказані судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed