Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» - Ушакевич М.П. звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 158992,67 грн заборгованості, що складається із: заборгованості за ставкою 3%: річних за період з 04.04.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 42306,19 грн та інфляційних втрат за період з 04.04.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 116686,48 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 3028 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 216 грудня 2011 року у справі №2-5247/11 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 288827,92 грн та судові витрати в сумі 1820 грн. Станом на день подачі даного позову, рішення не виконане. 18 грудня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» був укладений договір відступлення права вимоги №114/2-28, відповідно до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» передав (відступив), а АТ «Оксі Банк» прийняв права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №22032109432 від 23 липня 2008 року. В подальшому, 18 грудня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» був укладений договір відступлення права вимоги №114/2-28-1, відповідно до умов якого ВАТ «Оксі Банк» передав (відступив), а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняв права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №22032109432 від 23 липня 2008 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року у справі №760/5038/23 було замінено сторону (стягувача) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ФК «Профіт Капітал» у виконавчому листі №2-5247/11 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 290647 грн та 1820 грн судового збору. З ухваленням 16 грудня 2011 року рішення про солідарне стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за вказаним кредитним договором не припинялось та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України за весь час прострочення. Розрахунок суми заборгованості позивачем здійснено за період з 04.04.2017 року по 23.02.2022 року, відповідно до якого: розмір 3% річних за вказаний період складає 42306,19 грн, розмір інфляційних втрат - 116 686,48 грн, що разом дорівнює 158992,67 грн. А тому, покликаючись на неналежне виконання рішення суду, просить стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму заборгованості на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 травня 2024 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове зсідання. Представник позивача в судове засідання, призначене на 27 листопада 2025 року не з`явився, однак подав до суду клопотання, в якому він просить розгляд справи проводити без участі представника позивача та не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час, дату і місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, однак причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2011 року у справі №2-5247/11 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 2888 827 грн та судові витрати в сумі 1820 грн, а всього стягнуто 290 647,92 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року у справі №760/5038/23 було замінено сторону (стягувача) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ФК «Профіт Капітал» у виконавчому листі №2-5247/11 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 290647 грн та 1820 грн судового збору. Покликаючись на те, що рішення суду залишається невиконаним, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 04.04.2017 року по 23.02.2017 року у розмірі 158 992,67 грн, з яких: 42306,19 грн - 3% річних згідно ст.625 ЦК України; 116 686,48 грн - інфляційні втрати. Ст.ст.15, 16 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що «Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою». При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). З правового аналізу зазначених норм вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох відсотків річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16, провадження № 14 -254цс19. Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. З матеріалів позову вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». Враховуючи наведене, після ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача заборгованості зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості не припинилося та триває до його фактичного виконання. Доказів погашення заборгованості відповідачем не надано. На час розгляду справи рішення у справі № 757/2543/16-ц є чинним та таким, що набрало законної сили. При цьому суд зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Нормами статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання трьох процентів річних, від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України. При цьому, суд враховує, що наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст.614 ч.2, ст.623 ч.2 ЦК України). Згідно із розрахунком заборгованості, який було надано стороною позивача, сума трьох відсотків річних перед за час невиконання рішення суду за період із 04.04.2017 року по 23.02.2022 року складає суму в розмірі 42 306,19 грн та інфляційних втрат за указаний період складає 116 686,48 грн. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком суми 3% річних та інфляційних та вважає його таким, що відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах чинного законодавства. У той же час, відповідачами відзиву на позовну заяву не подано, в тому числі не надано доказів здійснення будь-яких дій, спрямованих на повне чи часткове погашення заборгованості, доказів неприйняття позивачем від відповідача коштів на таке погашення або відмови від прийняття, як і прострочення, стороною відповідача суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що, позов є обґрунтований та підлягає задоволенню. Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2021 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» в особі директора Разумного Є.М. був укладений договір про надання правової допомоги №28092021-1. На виконання Договору про надання правової допомоги №28092021-1 від 28 вересня 2021 року адвокат виконав, а позивач прийняв та сплатив юридичні послуги: проведення консультацій з клієнтом, здійснення вивчення документів, підготовка проекту позовної заяви та супровід справи в суді першої інстанції. Згідно з актом №20-1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 01 квітня 2024 року, вбачається, що вартість послуг адвоката становить 10000 грн та були сплачені згідно платіжної квитанції в національній валюті №647 від 22 квітня 2024 року. Відповідно до ч.3 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару адвоката враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ст.1 Закону України « Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З урахуванням цього та наданих позивачем доказів понесених витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку про їх співмірність предмету позову та виконаному обсягу робіт адвокатом, а тому приходить до висновку про стягнення з відповідачів понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Таким чином, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 13028 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат (судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028 грн, а також 10000 грн витрат на правову допомогу) в рівних частках по 6514 грн з кожного.

Outcome: approved