Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) в інтересах якої діє представник - адвокат Гончарук А.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про звільнення дочки від обов`язку утримувати батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є біологічною з точки зору споріднення, донькою [PERSON] , який є її біологічним батьком, що підтверджується свідоцтвом про її народження, свідоцтвом про укладення шлюбу. Починаючи з 1992 року, відповідач з мамою позивача [PERSON] , яка померла у 2011 році, шлюб розірвав, з того часу проживав окремо, добровільної матеріальної допомоги та будь-якої участі у житті позивача не брав, аліментних зобов`язань не виконував. Позивач до досягнення 17 років постійно проживала виключно із своєю мамою, яка одноособово, самостійно, працюючи на декількох місцях праці, не шкодуючи своїх сил та бажання отримання для єдиної доньки кращої долі, забезпечувала її всім необхідним, що стосується безпосередньо наявністю грошових коштів, продуктів харчування, піклування про здоров`я, здобуття освіти та безпосередньо займалася вихованням позивача. Позивач мала можливість різноманітного розвитку, відвідувала різні гуртки, мала можливість санаторного лікування, отримання додаткових позакласних відвідувань вчителів за профільними дисциплінами з приводу яких були подальші вступні іспити до вищого навчального закладу. До досягнення 21 року позивач навчалася у вищому навчальному закладі, кошти та інше необхідне забезпечення також перебувало виключно у віданні її мами, оскільки відповідач не надавав на цю мету будь-якого розміру матеріального забезпечення та продовжував усуватися від прийняття участі у вихованні та матеріальному забезпечення позивача. Після закінчення навчального закладу позивач згодом одружилася, утворила сім`ю та мешкає з того часу у місті Червоноград Львівської області. В 2011 році коли позивачу виповнилася 23 роки її мама передчасно померла, оскільки в тому числі не шкодувала ні себе, ні своїх сил на відміну від біологічного батька позивача щодо забезпечення позивачу у її житті всім найкращим, необхідним, корисним. Виключно тільки мама залишила у житті позивача добрі чуйні спогади. З відповідачем позивач протягом багатьох років не спілкується, відносин не підтримує, родичем відповідача не вважає, він не є її дідусем її дітей, зустрічі відсутні, у кожного зі сторін виключно своє окреме життя, один для одного вони є чужими. Протягом останніх років позивач здійснювала підприємницьку діяльність з місячним розміром доходу 7000 гривень, має чоловіка - особу з інвалідністю, непрацездатного та малолітнього сина 31.01.2022 з урахуванням чого на цей час перебуває у декретній відпустці та як наслідок є обмеженою у розмірах матеріального забезпечення та не має будь-яких вільних коштів на інші потреби як виключно потреби її сім`ї. У квітні 2024 року відповідач звернувся до позивача з позовом про стягнення аліментів на його утримання як непрацездатного батька з урахуванням того, що він є пенсіонером, непрацездатною особою з інвалідністю та потребує такої допомоги, а позивач має можливість таку допомогу надати. З огляду на вказані обставини, позивач просить звільнити її від обов`язку утримувати батька [PERSON] . Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 30.07.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.25). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, свої інтереси уповноважила представляти адвоката Гончарука А.В.. Представник позивача - адвокат Гончарук А.В. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засіданні також не з`явився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності; наслідки визнання позовних вимог зрозумілі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Васянович В.В. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності; заяву [PERSON] про визнання позову підтримує. Дослідивши матеріали справи з урахуванням поданої відповідачем заяви про визнання позову, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне. Згідно вимог ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі також - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що не заперечується сторонами у справі та вбачається зі змісту рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01.07.2024 у справі № 459/1073/24 (а.с.17-18). Рішенням Городищенського народного суду від 17.08.1992 у справі № 2-179 1992, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 25.10.1986 в Канівському міськвиконкомі Черкаської області, актовий запис № 226 розірвано (а.с.13). [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городищенського районного управління юстиції у Черкаській області від 05.07.2011 (а.с.11). Внаслідок реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , позивач змінила дошлюбне прізвище і прийняла прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Червоногадським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 09.07.2020 (а.с.6). Також, [INFO] в них народився син - [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Червоноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 02.02.2022 (а.с.7). Як вбачається з пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 20.12.2023, [PERSON] є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності 3 гр., загальне захворювання (а.с.8). Як вбачається зі змісту рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01.07.2024 у справі № 459/1073/24, [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, в якому просив стягувати аліменти на своє утримання у розмірі 1/5 частини усіх видів (заробітку) доходу щомісячно, починаючи з дати звернення до суду, довічно або до зміни матеріального чи сімейного становища сторін. Позовні вимоги мотивував тим, що він є батьком [PERSON] , пенсіонером за віком та інвалідом ІІ групи, має ряд тяжких захворювань, тому потребує матеріальної допомоги. Оскільки він є непрацездатною особою, не має жодного доходу, вважає, що його дочка зобов`язана надавати матеріальну допомогу, зважаючи що є працездатною особою. Рішенням суду у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с.17-18). З урахуванням зазначеного рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на його утримання як непрацездатного батька, позивачем зазначено, що в неї на цей час виникли підстави звернення до суду з метою абсолютного захисту прав, свобод від безпідставних посягань, оскільки її біологічний батько, відповідач у справі, ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до позивача, тому звернулася до суду з вищевказаним позовом. Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів. Згідно зі статтею 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини першої статті 202 Сімейного кодексу України (далі - СК України), повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків виникає на підставі сукупності наступних умов - походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення), непрацездатність матері, батька та потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Отже, зобов`язання повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. При цьому обов`язок повнолітніх «дітей» не пов`язується з їхньою працездатністю й можливістю надавати батькам матеріальну допомогу (це зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц). Відповідно до частини першої статті 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами. Відповідно до статті 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними. Таким чином, необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги не є абсолютним. У відповідності до п. 21 зазначеної Постанови, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 Сімейного Кодексу України) не є абсолютним. Оскільки обов`язки батьків та дітей із утримання є взаємними, тож важливим є і факт ставлення батьків та дітей один до одного. З огляду на це під час розгляду питання про утримання дітьми своїх непрацездатних і таких, що потребують матеріальної допомоги, батька або матері, закон вимагає враховувати, як вони свого часу ставились до виконання обов`язку із утримання своїх дітей. Так, згідно із ч. 2 ст. 202 Сімейного Кодексу України якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. За таких обставин суд жодним чином не може зобов`язати дітей здійснювати виплату аліментів та брати участь у додаткових витратах на батьків. В інших випадках, наприклад, коли батько, мати не позбавлялися батьківських прав, повнолітні діти можуть бути звільнені судом від обов`язку їх утримувати, якщо буде встановлено, що мати чи батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Таким чином, у цьому випадку для звільнення дітей від сплати аліментів достатньо лише встановлення судом факту ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків. Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Водночас зазначені чинники, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій в постанові від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21, вбачається, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позивач стверджує, що відповідач ухилявся від належного виконання своїх батьківських обов`язків, родинних відносин не підтримував, матеріально її не забезпечував та всіляко уникав спілкування з нею. На підтвердження відповідних обставин позивачем надано відповідь Канівської гімназії імені Івана Франка Канівської міської ради Черкаської області від 31.05.2024 № 52 на адвокатський запит про те, чи брав батько [PERSON] [INFO] - [PERSON] , 1952 р.н., участь у вихованні та забезпеченні своєї доньки. Зі змісту наданої відповіді вбачається, що [PERSON] навчалася в гімназії з шостого класу. Зі слів класного керівника [PERSON] , за час навчання дитини в гімназії батько участі у шкільному житті не брав: не був присутнім на батьківських зборах, не цікавився навчанням дитини (а.с.14). Крім цього, згідно відповіді Опорного закладу освіти - Городищенського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3 Городищенської міської ради Черкаської області від 21.06.2024 № 165, наданої на адвокатський запит щодо [PERSON] , позивач з 1 до 4 клас навчалася у Городищенській загальноосвітній школі № 3. На той час проживала [PERSON] разом з братом і матір`ю у бабусі. До школи привели дівчину мати і надалі протягом навчання вона виконувала батьківські обов`язки. Батько до школи жодного разу не приходив і участі у вихованні дитини не брав (а.с.15). Також позивач звертає увагу на те, що протягом останніх років здійснювала підприємницьку діяльність з місячним розміром доходу 7000 гривень, має чоловіка - особу з інвалідністю, непрацездатного та малолітнього сина 31.01.2022 з урахуванням чого на цей час перебуває у декретній відпустці та як наслідок є обмеженою у розмірах матеріального забезпечення та не має будь-яких вільних коштів на інші потреби як виключно потреби її сім`ї. Таким чином, з урахуванням також поданої відповідачем заяви про визнання позову, суд дійшов висновку про наявність підстав передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення позивача від обов`язку утримувати батька та надано достатні, належні та допустимі докази, які підтверджують, що відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] беззаперечно визнав позовні вимоги позивача і не заперечує проти задоволення позову про що подав відповідну заяву, що не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, аналіз досліджених доказів та їх належна оцінка, а також подання відповідачем заяви про визнання позову, свідчать про обгрунтованість заявлених позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про звільнення дочки від обов`язку утримувати батька підлягає задоволенню. Крім цього, представником позивача - адвокатом Гончаруком А.В. 29.11.2024 подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якій зокрема просить надати процесуальний строк, передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України для подання суду доказів обгрунтованого розрахунку понесених позивачем витрат щодо отримання правничої (правової) допомоги, що стосується визначення розміру понесених позивачем судових витрат. Як визначено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, позивачу [PERSON] та її представнику - адвокату Гончаруку А.В. необхідно подати докази щодо розміру понесених судових витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Outcome: approved