Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

21 лютого 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансу за попередніми договорами, у якій позивач просить суд стягнути з [PERSON] 567\~961,50 гривень в якості авансу за попереднім договором від 30.09.2021 року, реєстрований номер 1206, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лемешком О.М.; стягнути з [PERSON] 567\~961,50 гривень в якості авансу за попереднім договором від 30.09.2021 року, реєстрований номер 1209, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лемешком О.М. та здійснити розподіл судових витрат. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Разом із позовною заявою до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача адвоката Процько Ганни Ігорівни про забезпечення позову, у якому заявник просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано позивачеві 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 04 квітня 2024 року та пізніше перенесено на 02.04.2024 року. Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Процько Ганни Ігорівни про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно. 01 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому заявник просив відмовити у задоволенні позовної заяви, здійснити розподіл судових витрат. Підготовче засідання по справі, призначене на 02 квітня 2024 року не відбулося у зв`язку із оголошенням у місті Одесі та Одеській області сигналу «Повітряна тривога» та було відкладено на 13 травня 2024 року. 13 травня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника відповідача Бочевара Михайла Павловича, у якій заявник просить долучити до матеріалів справи копії адвокатського запиту від 25.04.2024 року та листа ТОВ «ДАНЛІН» від 06.05.2024 року. У підготовче засідання, призначене на 13 травня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою учасників справи, що були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення відкласти розгляд справи на 24 червня 2024 року. 24 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій відповідач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 24 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача адвоката Бочевара Михайла Павловича надійшло клопотання про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи копію адвокатського запиту від 26.04.2024 року та відповідь приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алєксєєвої Олени Олексіївни від 15.05.2024 року. У підготовче засідання, призначене на 24 червня 2024 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалами суду, занесеними до протоколу засідання прийнято рішення про долучення до матеріалів справи відзиву та відповіді на відзив, задоволено клопотання про долучення доказів від 13.05.2024 року та від 24.06.2024 року. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче засідання по справі відкладено на 19 серпня 2024 року. 09 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 19 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача адвоката Процько Ганни Ігорівни про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 19 серпня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника позивача адвоката Процько Ганни Ігорівни про відкладення розгляду справи задоволено, підготовче засідання відкладено на 03 вересня 2024 року. 03 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача адвоката Процько Ганни Ігорівни про витребування доказів, у якому заявник просить витребувати: - у Відділення поштового зв`язку №29 м. Одеси Одеської дирекції АТ «УКРПОШТА» інформацію про те, чи були здійснені 04.04.2022 року поштові відправлення №6504520890483 та №6504519907835 [PERSON] з Відділення поштового зв`язку №29; - у ТОВ «ДАНЛІН» відомості про те, чи зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру з будівельним номером [ADDRESS] ; інформацію про те, чи здійснювалося укладання договір про відступлення майнових прав на квартиру з будівельним номером [ADDRESS] іншим особам у період з 30.09.2021 року по теперішній час, та у разі укладання таких договорів надати належним чином засвідчену копію. У підготовче засідання, призначене на 03 вересня 2024 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 09 вересня 2024 року. У підготовче засідання, призначене на 09 вересня 2024 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду від 09 вересня 2024 року клопотання представника позивача адвоката Процько Ганни Ігорівни про витребування доказів від 03.09.2024 року задоволено. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 14 жовтня 2024 року. 04 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь ТОВ «ДАНЛІН» на виконання ухвали суду від 09 вересня 2024 року. 08 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь АТ «УКРПОШТА» на виконання ухвали суду від 09 вересня 2024 року (на офіційну електронну адресу суду). 14 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь АТ «УКРПОШТА» на виконання ухвали суду від 09 вересня 2024 року (засобами поштового зв`язку). У судове засідання, призначене на 14 жовтня 2024 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 07 листопада 2024 року. 07 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника відповідача адвоката Бочевара Михайла Павловича про відкладення розгляду справи. У судове засідання, призначене на 07 листопада 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволено, судове засідання по справі відкладено на 28 листопада 2024 року. У судове засідання, призначене на 28 листопада 2024 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позовну заяву. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити. Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 30 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, реєстровий номер - 1206, за яким сторони зобов`язалися у майбутньому в термін до 30 квітня 2022 року укласти договір купівлі-продажу квартири (основний договір) або будь-які договори, що пов`язані з набуттям у власність у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим договором. У п.2 договору зазначено, що майном, яке буде предметом договору купівлі-продажу є квартира з будівельним номером [ADDRESS] . Договору, на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу, [PERSON] передав, а [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 199\~275,00 гривень, що еквівалентно 7\~500 доларів США. Також, 30 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, реєстровий номер - 1209, за яким сторони зобов`язалися у майбутньому в термін до 30 квітня 2022 року укласти договір купівлі-продажу квартири (основний договір) або будь-які договори, що пов`язані з набуттям у власність у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим договором. У п.2 договору зазначено, що майном, яке буде предметом договору купівлі-продажу є квартира з будівельним номером [ADDRESS] . Договору, на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу, [PERSON] передав, а [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 199\~275,00 гривень, що еквівалентно 7\~500 доларів США. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тлумачення вказаної статті ЦК України свідчить про те, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див.: пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19). У п.8 попереднього договору від 30.09.2021 року №1206 вказано, що у разі відмови (ухиляння) [PERSON] від укладання договору купівлі-продажу у визначений пунктом 1 договору (чи додатково погоджений) термін та на визначених у договорі умовах, сума переданого авансу повертається у подвійному розмірі, а в разі відмови від укладання договору купівлі-продажу [PERSON] , сума переданого авансу залишається у [PERSON] . Також, у п.8 попереднього договорі від 30.09.2021 року №1209 вказано, що у разі відмови (ухиляння) [PERSON] від укладання договору купівлі-продажу у визначений пунктом 1 договору (чи додатково погоджений) термін та на визначених у договорі умовах, сума переданого авансу повертається у подвійному розмірі, а в разі відмови від укладання договору купівлі-продажу [PERSON] , сума переданого авансу залишається у [PERSON] . Відповідно до умов попереднього договору від 30.09.2021 року №1206 та попереднього договору від 30.09.2021 року №1209, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 16 березня 2022 року [PERSON] звернулася до [PERSON] із повідомленням-претензією щодо укладання договорів купівлі-продажу квартири за попередніми договорами, укладеними 30.09.2021 року №1206, у якому повідомилася [PERSON] про необхідність укладання основного договору, а також попередила, що у випадку невиконання ним умов договору, передана сума грошових коштів залишається у [PERSON] на підставі п.8 попереднього договору. Зазначене повідомлення-претензію було направлено листом із рекомендованим повідомленням із описом вкладення на адресу, зазначену в попередньому договорі від 30.09.2021 року №1209, який повернувся відправнику 05.05.2022 року із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується поштовими документами. 16 березня 2022 року [PERSON] звернулася до [PERSON] із повідомленням-претензією щодо укладання договорів купівлі-продажу квартири за попередніми договорами, укладеними 30.09.2021 року №1209, у якому повідомилася [PERSON] про необхідність укладання основного договору, а також попередила, що у випадку невиконання ним умов договору, передана сума грошових коштів залишається у [PERSON] на підставі п.8 попереднього договору. Вказане повідомлення-претензію було направлено листом із рекомендованим повідомленням із описом вкладення на адресу, зазначену в попередньому договорі від 30.09.2021 року №1209, який повернувся відправнику 18.04.2022 року із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується поштовими документами. Згідно відповіді приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алєксєєвої Олени Олексіївни від 15.05.2024 року вбачається, що у квітні 2022 року до неї звертався представник [PERSON] з приводу надання консультацій щодо відчуження нею нерухомого майна. Зазначене свідчить про те, що [PERSON] вживала певних дій з метою виконання умов попередніх договорів та укладання основних договорів. У відповіді на відзив позивач зазначає про те, що неодноразово намагався зв`язатися з чоловіком відповідачки щодо вирішення питання про укладання договору купівлі-продажу, а пізніше задля вирішення питання про повернення авансу за попереднім договором. На підтвердження цього надав суду скріншоти листування у месенджері «Телеграм». Зі змісту скріншотів вбачається, що діалог ведеться із профілем з найменуванням «Костя Елегия 22 ет». Тобто, суд не може встановити безпосереднього отримувача повідомлень з огляду на таке найменування. Також, зі змісту скріншотів вбачається, що діалоги між його учасниками велися у наступні дати: 16.03.2023 року, 18.03.2023 року, 20.03.2023 року, 03.10.2023 року, 06.10.2023 року, 08.11.2023 року, 11.11.2023 року, 15.11.2023 року, в то час як граничною датою укладення договору купівлі продажу є 30.04.2022 року. Суд додатково зазначає про те, що суду не надано доказів на підтвердження безпосереднього листування з [PERSON] . Докази на підтвердження того, що особа під найменуванням «Костя Елегия 22 ет» є чоловіком [PERSON] надано не було. Тому, суд вважає, що зазначені скріншоти не можуть бути доказом на підтвердження того, що [PERSON] вчиняв активні дії задля того, аби укласти основні договори. У відповіді на відзив, позивач посилається на те, що введення воєнного стану є випадком непереборної сили, а тому, передана позивачем сума за двома попередніми договорами підлягають поверненню. З приводу зазначеного, суд зазначає. Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час. Форс-мажорними визнаються надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Дане легальне визначення обставин непереборної сили знайшло своє закріплення в ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні». Верховний суд завдяки своїй багаторічній практиці виокремив наступні елементи форс-мажорних обставин: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; і найголовніше - унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (Постанова ВС від 25.01.2022 № 904/3886/21). Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Такі правові висновки викладались Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17. Так, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 зі справи № 912/3323/20, на яку посилається скаржник, міститься загальний висновок про те, що відповідно до частини першої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести. Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за договором були порушені/невиконані. Одне лише передбачене законом віднесення обставин (карантину) до форс-мажорних не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору. У Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона, яка не виконала, дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права у ст. 8.108(3), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення. У постанові ВС від 12.10.2023 у справі № 908/1620/22 вказано, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Існування форс-мажорних обставин звільняє сторону договору саме від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а не від обов`язку виконати це зобов`язання після припинення таких обставин. У випадку виникнення обставин непереборної сили, термін виконання зобов`язань сторін за договором може просто переноситись (продовжуватися) на строк, протягом якого діють такі обставини та їх наслідки. Матеріали справи № 908/1620/22 не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем з огляду на запровадження в державі воєнного стану. Оприлюднення листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, так і наявність сертифікату ТПП України про форс-мажорні обставини не є безумовною підставою для звільнення від виконання договірних зобов`язань, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20. Введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнним станом в Україні. На думку суду, позивачем не доведено зв`язок між невиконанням зобов`язання та запровадженням воєнного стану. Більше того, договірні відносини між сторонами виникли задовго до запровадження стану, проте, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що у період з 30.09.2021 року по 24.02.2022 року ним вживалися будь-які дії задля укладення основних договорів. Також, не було надано доказів на підтвердження поважності причин невжиття будь-яких дій задля укладання основних договорів як у період з 30.09.2021 року по 24.02.2022 року, так і в період після запровадження воєнного стану. Щодо посилання позивача на те, що після запровадження воєнного стану він перебував за кордоном, а тому, не міг отримати повідомлення претензії, то на думку суду, перебування за кордоном не є поважною причиною неналежного виконання зобов`язання або невиконання зобов`язання в строки, з огляду на те, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, територія Одеської області окупована не була, територія міста Біляївки не відносилася до категорії населених пунктів, де ведуться (велися) бойові дії. Тобто, перебування позивача за кордоном не пов`язані із будь-якими причинами, що не залежать від його волі, тобто, такими причинами, які були б вимушені. Крім того, перебування особи за кордоном не позбавляє можливості виконати умови попередніх договорів (укласти основні договори). Щодо посилання позивача у відповіді на відзив на те, що за своєю правовою природою передана сума грошових коштів є завдатком, суд зазначає наступне. Твердження позивача повністю відповідає позиції ВП ВС. Проте сам позивач звертаючись із позовом в якості підстави для задоволення своїх вимог про стягнення авансу в подвійному розмірі посилається саме на п. 8 Договорів та просить стягнути на свою користь саме авнс у подвійному розмірі. Підстави позову це\~обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України принцип диспозитивності є однією з засад цивільного судочинства. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова ВС у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.02.2023 року у справі 914/3203/21). В яксоті підстав для зодоволення своїх вимог позивач посилається на умови попередніх договорів. Так п.5.2. Попередніх договорів зазначено, що передана сума розцінюється сторонами як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу. Як вже було встановлено судом, умовами п.8 Договорів передбачено, що у разі відмови (ухиляння) [PERSON] від укладання договору купівлі-продажу у визначений пунктом 1 договору (чи додатково погоджений) термін та на визначених у договорі умовах, сума переданого авансу повертається у подвійному розмірі, а в разі відмови від укладання договору купівлі-продажу [PERSON] , сума переданого авансу залишається у [PERSON] . Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. У ч.1 ст.13 ЦК України зазначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В той же час, згідно ч.ч.1,3 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: - розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; - розірванні договору в судовому порядку; - відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; - припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; -недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності № 61-8829сво21)). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у Постанові КЦС ВС від 28.10.2024 у справі № 501/497/23. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: - пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; - наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Тобто, укладання попереднього договору від 30.09.2021 року №1206 та попереднього договору від 30.09.2021 року, між [PERSON] та [PERSON] призвело до виникнення у них прав та обов`язків, які були визначені ними ж у договорі на власний розсуд. При цьому, учасниками справи не було надано доказів на підтвердження того, що правовідносини, які виникли між ними на підставі попереднього договору від 30.09.2021 року №1206 та попереднього договору від 30.09.2021 року припинені, зокрема, не надано доказів на підтвердження того, що такі договори були розірвані за домовленістю сторін або в судовому порядку, доказів на підтвердження того, що одна із сторін відмовилася від виконання такого договору або існували підстави, передбачені главою 50 ЦК України. Також, позивачем та його представником не було надано доказів на підтвердження того, що такі договори є нікчемними або наявні рішення суду, що набрали законної сили та якими такі договори визнані недійсними. За таких обставин, правовідносини, які виникли між сторонами повинні бути врегульовані саме умовами попереднього договору від 30.09.2021 року №1206 та попереднього договору від 30.09.2021 року, а тому, позивачем повинно доводитися факт того, що [PERSON] відмовлялася (ухилялася) від виконання договору, тоді як відповідач повинен доводити факт того, що саме [PERSON] відмовився або ухилявся від виконання попередніх договорів. Тому, враховуючи те, що позивачем не доведено те, що відповідач ухилявся від виконання умов попередніх договорів, а відповідач звертався до позивача із повідомленнями-претензіями, що надсилалися на адресу позивача зазначену в договорі листом із рекомендованим повідомленням з описом вкладення, беручи до уваги факт того, що запровадження воєнного стану та перебування позивача за кордоном не може бути підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності та факт того, що відносини між сторонами у повній мірі врегульовані умовами Попередніх договорів, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed