Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

В травні 2023 року позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача про застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів, а саме: Договору дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] на підставі довіреності від 06.08.2020 року за реєстровим № 1929, та [PERSON] від 01.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Димовим О.С. за реєстровим № 2468 недійним як удаваного та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10. 2020 року частки у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд, який фактично був укладений між сторонами, що були визнані недійсними рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва у справі 490/9141/21 від 25.04.2023 року у вигляді двосторонньої реституції : - 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] повернути попередньому власнику [PERSON] - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 226 876 (двісті двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят шість) гривень 50 копійок В обгрунтування позову посилаються на те, що 01 жовтня 2020 року, на підставі договору дарування, укладеного з [PERSON] , посвідченого ПН ММНО Димовим О.С., зареєстрованого в реєстрі за №2468, в реєстрі ДРРП номер запису 38456576 від 01.10.2020 року, позивачка набула у власність 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . 30.11.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] звернулася співвласниця іншої 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] . Просила про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] набула у власність 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] нікчемним. Рішенням Центрального районного суду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування ММР про визнання угоди недійсною, вищевказаний договір дарування був визнаний недійсним, як удаваний, договір купівлі продажу частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , , який фактично був укладений 01.10.2020 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем недійсним. При цьому, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину сторонами не була пред`явлена, суд з власної ініціативи наслідки недійсності нікчемного правочину не застосував. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За такого,зазначають, що судом було встановлено, що сума збитків, яку понесла позивачка у зв`язку із укладенням удаваного договору дарування, була визначена рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №490/9141/21 і складає 5700 доларів США. Також [PERSON] було сплачено 5% податок на доходи фізичних осіб від вартості отриманого в дар майна відповідно до ст. 174 Податкового кодексу України та військовий збір на загальну суму 18 427 грн. 50 коп., що підтверджується п. 14 Договору дарування №2468 від 01.10.2020 року та квитанціями на переказ готівки від 01.10.2020 року і вартість нотаріальних послуг з посвідчення правочину (сума буде уточнена в ході розгляду справи судом) Через неприязні стосунки, що склалися між сторонами, добровільно відшкодувати понесені позивачем збитки відповідач відмовляється, тому [PERSON] вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 31.05.2023 року \~ справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання . Ухвалою суду від 31.05.2023 року вжито заходи\~забезпечення позову\~шляхом накладення\~обтяження у\~вигляді арешту\~на \~1/2\~частку житлового\~будинку,\~розташованого за\~ адресою: [ADDRESS] , що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . Ухвалою суду від 13.06.2023 року вжито заходи\~забезпечення позову\~шляхом накладення\~обтяження у\~вигляді арешту\~на \~все нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) . Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву про закриття підготовчого провадження за відсутності сторони відповідача, також просив залучити в якості законного представника відповідача його піклувальника [PERSON] . Ухвалою суду від 01.08.2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом . Залучено до участі у справі в якості законного представника [PERSON] , [INFO] , його піклувальника [PERSON] , [INFO] . Призначено справу до судового розгляду по суті . Позивачка та представник позивача [PERSON] адвокат Луконіна Н.В. в судовому засіданні підтримали позов з виклдаених підстав та підтвердили викладені обставини. Відповідач [PERSON] в судовму засіданні не визнав позовні вимоги, підтвердив, що знав сюзанну та її чоловіка, які погодилися йому допомгти безкоштовно у оформленні документів на земельну ділянку. Він не збирався ні дарувати, ні продавати свій будинко та не отримував від них ніяких коштів. Не пам`ятає як писав розписку, як ходив до нотаріуса, як ходив до органів поліції. Представник відповідача адвокат Білов І.В. в судовому засіданні не визнав вимоги позову, просив про відмову у його задволенні .Ззаначив, що вказан розписка не підтверджує факт передання грошей, адже відповдіча заперечує її написання. крім того, в будь-якому разі позивачем неправильно обраховано розмір позовних вимог, адже слід рахувати курс доалра СШа до української гривні станом на час отримання коштів на вересень 20220 року, що становило еквівалент 133 981 грн. Законний представник та піклувальник відповідача [PERSON] , який за клопотанням представника відповвідача був допитаний судом в якості свідка, суду пояснив, що родина [PERSON] , дізналася про те, що він начеб-то подарував свою частку будинку лише навесні 2021 року, коли позивача прийшла виселяти його батька з будинку. Тоді вони і звернулися і до суду і до поліції щодо вчинення відносно батька неправомірних дій. Він та його мати, колишня дружина відповдіача та співвласниця іншої 1/2 частини вказаного будинку, мали багаторазові розмови з позивачкою та її чоловіком щодо подальшого викупу іншої частини будинку. Вони визнавали, що батько і міг би отримати певні кошти від позивачки та про щось з нею домовлятися, отже погодилися б на те, щоб позивачка придбала батькові якесь житло, хоч дачний будинок за 2000 доларів США в додаток до вже сплачених коштів, а також доплатити іншій співвласниці будинку 15 000 доларів США - з розрахунку 30 000 доларів США за весь будинок, як його оцінив викликаний ними ріелтор. Проте позвиачка не погодилаася на таку суму , за безцінь будинок вони не бажають віддавати, отже вимушена була його мати звернутися до суду, оскільки батько піддався на вплив позивачки та відмовивися від свого судового позову. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом, згідно Свідоцтва про пправо власності на нерухоме майно від 31.08.2011 року, виданого на підставі рішення ВК ММР від 26.08.2011 року, власником частки житлового будинку, загальною площею 223, 9 кв.м. , житловою площею 89,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] на праві спільної часткової власності є [PERSON] . Власником іншої частки є [PERSON] . На підставі Довіреності від 06.08.2020 року [PERSON] , уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з усіх питань, пов`язаних з даруванням належної йому1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок по [ADDRESS] , а саме подарувати вищевказане майно [PERSON] .. Згідно Договору дарування від 01.10.2020 року [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , подарувала [PERSON] частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] [PERSON] . Як вбачається зі змісту зазначеного договору та матеріалів цивільної справи, вказана частка у спільній частковій власності в натурі виділена не була. Рішенням від 05 липня 2024 року у справі № 490/195/2024 Центрального районного суду м. Миколаєва заяву [PERSON] , заінтересована особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету\~ Миколаївської міської ради про визнання особи обмежено дієздатною та встановлення піклування - задоволено. Визнано [PERSON] , [INFO] , обмежено дієздатним та встановити над ним піклування. Призначено піклувальником [PERSON] , [INFO] , над його батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 5 ст. 37 ЦК України, особа, цивільна дієздатність якої обмежена, самостійно несе відповідальність за порушення нею договору, укладеного за згодою піклувальника, та за шкоду, що завдана нею іншій особі. Слідчим відділенням ВП № 1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження , зареєстрованого до ЄРДР 29.04.2021 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України за заявою [PERSON] . Позивачем надано оригінал розписки від 11.09.2020 року , згідно якої [PERSON] власноручно написав , що отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 5700 доларів США за продаж частки будинку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідчаем та його законним представником [PERSON] в судовому засіданні заперечувалася справжність написання цієї розписки відповідачем, [PERSON] суду пояснив, що не пам`ятає як писав цю розписку, не пам`ятає, щоб [PERSON] передавала йому кошти, заперечував отримання будь-яких коштів. Судом роз`яснено сторонам положення ст. 102-103 ЦПК України, принцип диспозитивності цивільного судочинства та наслідки вчинення або невчиненян стороною справи певних процесуальних дій. Стороною відповідача клопотання про призначення судової ескпертизи щодо визначення справжності підпису відповідчаа на розписці не заявлено. Згідно протоколу допиту свідка від 0.06.2021 року межах вказаного криміналдьного провадження, [PERSON] , остання пояснила, що дійсно вела перемовини з [PERSON] щдо купівлі у нього половину вказаного будинку, при цьому він запевняв її, що його колишня дружина, яка є співвласницею іншої половини будинку, не проти такого продажу. Потім вони разом поїхали до адвокатки Малиновської Н.С., яка повідомила, що допоможе офомити необхідні документи для відчуження будинку , [PERSON] оформив відповідне доручення на адвокатку. В наступному [PERSON] оформлювала необхідіні документи від імені [PERSON] , які оплачувала сам [PERSON] , на оформлення документів вона витратила приблизно 3000 доларів США. Потім вона в присутності свідка 11.09.2020 року передала [PERSON] кошти за купівлю будинку в розмірі 5700 доларів США, про що він написав відповідну розписку. Після оформлення договру вона дозволила [PERSON] проживати в будинку до весни 2021 року, а коли прийшла з дітьми вселятися у будинко, то їй почали перешкоджати в цьому син [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] . [PERSON] підтвердила, що вона відпочатку бажала укласти договір купівлі-продажу будинку, а не дарування, проте адвокат їй порадив оформити саме договір дарування, оскільки іншого співвласника будинку немає, а без нього неможливо буде оформити у нотаріуса договір купівлі-продажу. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25квітня 2023 року у справі № 490/9141/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним - позов задволено частково. Визнано договір дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинко з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] на підставі довіреності від 06.08.2020 року за реєстровим номером № 1929, та [PERSON] , від 01.10.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Димовим О.С. за реєстровим № 2468 недійним як удаваний. Визнано недійсним договір купівлі продажу від 01.10.2020 року частки у праві спільної часткової власності на житловий будинко з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , який фактично був укладений між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем. Розподілено судові витрати. Як вбачається з даного судового рішення, судом встановлено, що сторони оспорюваного договру фактично мали волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу частини домоволодіння та вчиняли дії , які спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором купівлі-продажу, який є оплатним, як в дійсних правовідносинах сторін. Матеріали справи містять належні докази про намір відповідачів укласти інший договір , а саме договір купівлі-продажу , надано докази на підтвердження оплатності договору дарування від 20.10.2020 року , що визнала і сама відповідачка [PERSON] . Отже, судом було встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір купівлі-продажу будинку, суду надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. За такого, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним. Судом при розгляді вказаної справи, сторонами якої були і сторони цього судового проадження, встанволено, що відносини сторін договору, [PERSON] та [PERSON] , регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили , а саме правилами щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, умови якого сторонами дотримані щодо визначення предмету договору, його нотаріального посвідчення, здійснення розрахунку за придбане майно, передачі [PERSON] , як продавцем, у власність [PERSON] , як покупця за 5 700 дол. США нерухомого майна: часток домоволодіння по [ADDRESS] . Як встановлено судом, процедура продажу частки у спільному майні [PERSON] та відповідача [PERSON] була порушена, [PERSON] та [PERSON] навмисно уклали договір дарування з метою приховати договір купівлі-продажу , щоб уникнути повідомлення позивачки про продаж частки у домоволодінні , отже порушили її переважне право купівлі як співвласника. За такого, оспорюваний договір купівлі-продажу також є недійсним в силу вищенаведених приписів чинного законодавства. Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя цієї ж статті). У постанові від 12.12.2018 у справі № 644/7422/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією. При цьому ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним. За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16). У подальшому, застосовуючи статтю 216 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зробила висновки, які узгоджуються з наведеними вище висновками про застосування вказаної норми. Так, Велика Палата Верхового Суду вказала, що за змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України). Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21 підтверджує правильність своїх висновків, викладених у пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, зокрема, про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину, однак вважає, що підхід до застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 ЦК України), сформульований у пунктах 72 та 81.2 згаданої постанови, потребує узгодження з наведеним вище висновком про двосторонню реституцію як юридичний обов`язок сторін недійсного правочину, виходячи з такого. У такій категорії справ суд, задовольняючи вимогу сторони про повернення переданого за недійсним правочином майна, має також присудити стягнути з позивача на користь відповідача одержані за правочином кошти (повернути передане нею майно). Таке стягнення не є задоволенням окремої позовної вимоги, а є необхідним наслідком визнання недійсним правочину та задоволення вимоги про застосування реституції. Інше тлумачення статті 216 ЦК України, за якого відповідач має заявити вимогу про повернення йому переданого за недійсним правочином, покладатиме на відповідача непропорційний тягар у вигляді позбавлення його майна без повернення / відшкодування всього, що інша сторона одержала на виконання недійсного правочину. Також підхід, сформульований Великою Палатою Верховного Суду в пунктах 72 та 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, створює низку серйозних процесуальних проблем, оскільки відповідач у такій категорії справ, щоб домогтися двосторонньої реституції, має заявляти зустрічний позов або звертатись з окремим позовом. Для узгодження викладених раніше висновків з механізмом двосторонньої реституції в цілому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від своїх висновків, викладених у пунктах 72 та 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, та виходити з буквального тлумачення змісту статті 216 ЦК України, яке дає підстави для висновку про те, що, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. За такого, оскільки рішенням суду , яке набрало законної сили, від 25 квітня 2023 року визнано недійсним договір купівлі продажу від 01.10.2020 року частки у праві спільної часткової власності на житловий будинко з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , який фактично був укладений між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем - є передбачені законом підстави для застосування двосторонньої реституції у дійсних правовідносинах сторін, повернувши у власність [PERSON] нерухоме майно, передане за довором від 01.10.2020 року, стягнувши з нього на користь [PERSON] отриману в рахунок оплати цього нерухомого майна суму в еквіаленті 5700 доларів США. З витягу з Державного реєстру прав власнсоті на нерухоме майно вбачається, що на час звернення до суду з цим позовом, спірна 1/2 частина будинку зареєстрованна на праві власності за [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] чи його законний представник зареєстрували право власності за [PERSON] на виконання рішення суду від 01.08.2024 року - стороною відповідача суду не надано. Згідно рішення про відмову в проведенні реєстраційної дії від 05.06.2023 року державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] . Департаменту з надання адміністративних послуг ММР - відмовлено у вчиненні реєстраційних дій щодо обтяження нерухомого майна, оскільки зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку за вищевказаною адресою за іншим суб`єктом права (позивачем у справі). Враховуючи наведене,\~суд не\~вважає зайвою\~вимогу позову\~про повернення\~ у власність [PERSON] частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Як неодноразово виснувала ВП ВС ( Постанова ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24), що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Стягнення судом з боржника на користь позивачки заборгованості в сумі, еквівалентній визначеній у дол. США за курсом НБУ на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам ч. 2 ст. 533 ЦК України. На час вирішення справи судом офіційний курс НБУ гривні до долара США становить 41, 69 грн за 1 доллар США, отже 5700 доларів СШа тсановить еквівалент 237 633 грн. Проте, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, вимоги ст. 13 ЦПК України, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, отже стягненню на користь позивачки підлягає 226 876 грн 50 коп в порядку двосторонньої реституції за договором купівлі-продажу від 01.10.2020 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати , сплачені при подачі позову.

Outcome: approved