Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

Позивач у травні 2024 року звернувся до суду з позовом і просить: - визнати незаконним утримування відповідачкою малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в Україні; -повернути малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , до місця його постійного проживання в США, [ADDRESS] ). Посилається в позові на те, 24 березня 2014 року в Чикаго, США, був зареєстрований його шлюб з відповідачкою. [INFO] народився син [PERSON] , який в силу народження отримав громадянство США. До 29 грудня 2018 року сім`я проживала в США за адресою: штат [ADDRESS] в квартирі, яка належить йому на праві власності. Відповідачка періодично разом із сином за його дозволом від 05 березня 2015 року протягом березня-серпня 2015 року відвідувала Україну, де проживають її батьки, після чого поверталася до США. 05 червня 2018 року він оформив відповідачці дозвіл подорожувати з сином за межі США до 05 червня 2028 року. 29 червня 2018 року відповідачка разом із сином виїхала до України та за домовленістю мала повернутися через 3-4 місяці. В зв`язку з тим, що відповідачка в обумовлений ними термін не повернулася до США, стала уникати контактів з ним, вимкнула американський номер телефону, не давала спілкуватися з сином, він зрозумів, що вона не має наміру повертатися, створюючи при цьому йому перешкоди в спілкуванні з сином. В зв`язку з цим 19 лютого 2020 року він скасував заяву про свою згоду на виїзд дитини за межі США, який бу виданий 05 червня 2018 року. Відповідачка в цей час почала ініціювати судові спори про дозвіл на рестрацію дитини за її місцем проживання без його згоди, як батька, а також про визначення місця проживання дитини з нею. Під час розгляду цих спорів, зрозумівши, що відповідачка не має наміру повертати дитину, він став ініціювати питання про повернення сина до США відповідно до вимог Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викраення дітей 1980 року, в тому числі через Міністерство юстиції України, яке виявилося неспроможним захистити його та сина та стало затримкою для його звернення до суду з цих підстав за власною ініціативою. Крім того, в цей же час став вживати заходи для спілкування з сином. Розпоряденням Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації від 21 листопада 2023 року був встановлений графік його спілкування з сином: щовівтора у приміщенні Голосіївського районного в м.Києві центру соціальних служб за участі психолога без присутності матері з 14.00 до 16.00; щочетверга в приміщенні закладу освіти, де навчається дитина, за участі шкільного психолога з 12.00 до 14.00. Через неправомірні дії відповідачки дане розпорядження не виконується. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачка фактично здійснила викрадення сина та протягом тривалого часу незаконно утримує його, а тому відповідно до вимог Гаазької Конвенції 1980 року дитина має бути повернута до свого постійного місця проживання в США. Дитина до 4-х років разом з усією сім`єю мешкала в США, це було його постійним місцем проживання, дитина відвідувала школу, син знав англійську мову, мав друзів та повноцінну сім`ю. Він з народження піклувався про дитину, займався його вихованням, забезпечував сім`ю. Під час перебування дитини в Україні надсилав кошти та необхідні дитині речі, однак відповідачка всіляко ухилялася від їх отримання. Незважаючи на перешкоди, викликані епідемією коронавірусу, віддаленість між країнами, він вживав заходи для повернення дитини та надання йому належного піклування. В свою чергу, відповідачка вчинила дії, які відповідно до Конвенції 1980 року кваліфікуються як викрадення дитини. Він не надавав згоди на виїзд дитини із США на постійне місце проживання, його дозвіл стосувався подорожей в Україну, а тому після його скасування відповідачка зобов`язана була повернути дитину. Щодо нявності підстав для відмови в поверненні дитини відповідно до ст.13 Конвенції зазначив, що він є власником 5-ти кімнатної квартири, в якій створені всі умови для проживання та розвитку дитини. В квартирі облаштована дитяча кімната, в якій є все необхідне для дитини. Він працює викладачем у місцевому коледжі, дитина має страховку здоров`я. Крім того, незрозуміло, в яких умовах проживає відповідачка з сином в Україні, оскільки Службою в справах дітей встановити цього не вдалося. Встановлений графік його побачень із сином не виконується з вини відповідачки, яка блокує будь-які його контакти з сином, син не відвідує шкоду, не спілкується з іншими дітьми. Відповідачкою здійснюється його соціальна ізоляція, що є порушенням вимог Конвенції. Вважає також, що повернення дитини до його місця проживання з дитинства відповідає його інтересам, а він не має наміру забороняти спілкування сина з матір`ю. Зазначив також, що відповідо до вимог Конвенції, ЄСПЛ та судової практики України він не зобов`язаний доводити, що дитина не прижилася в новому для нього середовищі. В той же час, долучені до позову докази свідчать саме про це. З урахуванням цього, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 30 травня 2024 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 31 травня 2024 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження справі, відповідачці та третім особам додатково копію позову з додатками. Відповідно до ст.187 ЦПК України відповідачі був наданий строк для подання відзиву, третім особам - пояснень на позов. 27 червня 2024 року представник відповідачки - адвокат Резнік К.О. подала відзив, у якому зазначила, що позивачем не доведено викрадення відповідачкою дитини, оскільки останній не звертався до правоохоронних органів з цього приводу і добровільно надав згоду на виїзд дитини до України. Крім того, не доведено факту постійного проживання дитини в США. З урахуванням цього вважає, що в діях відповідачки відсутні правопорушення, пов`язані з незаконним викраденням, переміщенням та незаконним утриманням дитини. Відповідачка є матір`ю дитини, має право діяти в інтересах дитини та уберігає дитину від звістки, що його батько веде аморальний спосіб життя. Відповідачка самостійно доглядає за дитиною, створила для нього належні побутові умови, має власне житло, опікується станом здоров`я дитини та його фізичним розвитком, підтримує зв`язок з лікарем, піклується про шкільні досягнення, повністю фінансово забезпечує сина. Дитина завжди доглянута та добре одягнена, має іграшкита гаджети, живе в звичному йому середовищі. Зазначила, що саме позивач не виявляє до сина належнї уваги, не телефонує, не цікавиться станом дитини, не бере участі в його вихованні та не виконує свої батьківські обов`язки. Крім того, між ними, як батьками, існують неприязні відносини, а тому поверенння дитини до США спричинить серйозну психологічну травму дитині, осільки дитина може стати свідком конфліктів між батьками. Просить у позові відмовити. 03 липня 2024 року представник третьої особи - Міністерства юстиції України, а 26 листопада 2024 року представник третьої особи - Служби в справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації подали до суду пояснення, в яких позов підтримали з приведенням відповідного обгрунтування. Позивач та його представник, та представник третьої особи - Міністерства юстиції України в судовому засіданні позов підтримали. Відповідачка та її представник у судове засідання двічі не з`явилися, про час розгляду справи повідомлені належним чином. 11 листопада 2024 року в справі була оголошена перерва на 26 листопада 2024 року за клопотанням представника відповідачки в зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому провадженні. Відповідачка про причини неявки суд не повідомила. В судове засідання 26 листопада 2024 року відповідачка та її представник також не з`явилися. 25 листопада 2024 року до суду надійшло повторне клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду справи в зв`язку з її зайнятістю в іншому процесі. Причину своєї неявки відповідачка також не повідомила. ( т.2, а.с.83 - 88; 92 -93; 105 - 109; 150 - 155 ) Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, повторної неявки відповідачки та її представника в судове засідання, враховуючи визначені законом строки розгляду справ даної категорії, на підставі викладеного та ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Згідно із ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування врегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей». Згідно із ст. 1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Відповідно до ч.1 ст. 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом ч.2 ст. 3 Конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Право піклування в контексті Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Відповідно до ст. 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити: 1) що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частина перша статті 3); 2) переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частина перша статті 3); 3) заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частина перша статті 3). Судом встановлено, що сторони з 24 березня 2014 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому в окрузі Кук штату Іллінойс, Чикаго, США, свідоцтво про шлюб № [NUMBER] . [INFO] в даному шлюбі в окрузі Кук штат Іллінойс, Чикаго, народився син [PERSON] , який за своїм народженням автоматично набув громадянство США. До грудня 2018 року сім`я проживала на території США в належному позивачу будинку за адресою: [ADDRESS] ). Відповідно до довідки Генерального консульства України в Чикаго № 61411/19-536-2 від 23 січня 2015 року відповідачкою під час перебування на території України дитині оформлено громадянство Ураїни. З моменту народження дитини та до 2018 року відповідачка відповідно до дозволів позивача періодично відвідувала Україну за місцем проживання її батьків. 05 червня 2018 року позивач оформив дозвіл відповідачці подорожувати разом із сином за межі США/ України з 05 червня 2018 року до 05 червня 2028 року з умовою обов`язкового повернення дитини до США. За змістом заяви дозвіл видавався саме на подорожі дитини в супроводі матері. 29 грудня 2018 року відповідачка разом із сином виїхала із США в Україну і в країну проживання більше не повернулася. 19 лютого 2020 року, після безуспішних намагань позивача шляхом письмових контактів з відповідачкою повернути дитину з матір`ю за місцем проживання сім`ї в США, згода на виїзд дитини за межі України/США позивачем була скасована, про що було доведено до відома відповідачки. ( т.1. а.с. 12 - 20; 29 - 32; 187 - 190 ) З матеріалів справи вбачається, що після виїзду відповідачки з дитиною до України, нею стали ініціювалися судові спори з метою неповернення дитини за місцем проживання в США. Так, рішенням Голосіїського районного суду м.Києва від 29 квітня 2020 року був задоволений позов відповідачки та надано довіл на реєстрацію дитини без згоди батька за адресою: [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року дане рішення було скасовано та в позові відмовлено. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 03 листопада 2023 року було відмовлено в позові відповідачки про визначення місця проживання дитини з нею. З матеріалів справи вбачається, що позивачем тривалий час вживалися заходи до повернення дитини за місцем народження та проживання в США через Міністерство юстиції України, а також можливості спілкуватися з дитиною та приймати участь у її житті. Розпоряденням Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації від 21 листопада 2023 року був встановлений графік спілкування позивача з сином: - щовівтора у приміщенні Голосіївського районного в м.Києві центру соціальних служб за участі психолога без присутності матері з 14.00 до 16.00; -щочетверга в приміщенні закладу освіти, де навчається дитина, за участі шкільного психолога з 12.00 до 14.00. Крім того, ухвалою суду від 31 травня 2024 року в порядку забезпечення позову в межах даної справи було зобов`язано відповідачку не чинити позивачу перешкод у спікувані з дитиною та встановлено такий же графік його зустрічей з сином. Позивач у судовому засданні зазначив і це підтверджується матеріалами справи, відповідачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з сином, вказані розпорядження нею не виконуються. ( т.1, а.с. 12 - 32 ; 35; 38 - 44; 49 - 54;118 - 122; т.2, а.с. 22 - 52; 114 - 115; 148 ) Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19 за змістом Гаазької конвенції 1980 року місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини». Питання про наявність підстав для повернення дитини відповідно до правил Гаазької конвенції 1980 року суд вирішує у разі встановлення, що звичайним місцем проживання дитини є інша держава, до якої позивач просить повернути дитину, та переміщенням дитини порушені права позивача на опіку, піклування про дитину, які позивач реалізовував до такого переміщення дитини до іншої країни. При цьому позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої і просить повернути дитину, а також те, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання. Постійне проживання (звичайне місця проживання) позивач має довести доказами, що підтверджують, зокрема, навчання дитини, отримання медичної допомоги та реалізацію стосовно неї інших соціальних послуг на території цієї держави. Тобто, при вирішенні питання про визначення постійного місця проживання враховуються, як правило, такі обставини, як: соціальне становище сім`ї, навчання у школі, чи була відповідна країна осередком життя дитини до переміщення або незаконного утримування, тощо. Суд враховує, що на момент переміщення відповідачкою дитини до України їй виповнилося лише 4 роки. В то же час, з матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами, які не спростовані відповідачкою, сім`я проживала в 5-ти кімнатній квартирі, в якій дитині було облаштовано належні умови для життя та розвитку. Це підтверджується також Актом обстеження умов проживання від 22 серпня 2022 року, складеного нотаріусом Н.Слоква та завучем школи українознавста ім.В.Стуса в Чикаго [PERSON]. Дитина відвідувала шкільний навчальний заклад у місцевій школі, мала страховку здоров`я. З долучених позивачем світлин, наявність яких відповідачкою не спросовано, між позивачем та дитиною існували близькі та довірливі стосунки, дитина щаслива, як і сам батько поряд з дитиною. Тобто, дитина уже була адаптована в середовище, в якому проживала в США, і саме дана країна була осередком життя дитини та її постійним місцем проживання до її переміщення відповідачкою в Україну. ( т.1, а.с.21 - 27; 68 - 69 ) Частиною 2 ст. 12, ч.ч.1, 2 ст.13 та ст. 20 Гаазької Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця її постійного проживання. Відповідно до ч.2 ст.12 Конвенції судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. За змістом ст.13 Конвенції незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. Щодо звичайного місця проживання дитини, то вирішуючи позов про повернення дитини на підставі Гаазької Конвенції 1980 року, суд має з`ясувати звичайне місце проживання дитини. Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин. Звичайне місце проживання підтверджується таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі. Тобто, звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постановах у справі № 613/1185/19 від 17 серпня 2022 року та в справі № 201/1577/21 від 01 листопада 2022 року. З матеріалів справи вбається, що спір з приводу поверенння дитини до США між сторонами точиться тривалий час. До спору сторін залучені, в тому числі, державні органи, тому числі Міністерство юстиції України. З листів Служби в справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації на звернення позивача вбачається, що відповідачка на контакт з працівниками Служби не йде, за викликами не з`являється. За ініціативою відповідачки з дитиною працював психолог освітнього закладу, однак така робота була припинена також за ініціативою матері. З Висновку Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації від 19 вересня 2023 року справі про визначення місця проживання дитини вбачається, що мати дитини різко розірвала зв`язок дитини з батьком, тривалий час переховує дитину від батька, своєю поведінкою порушує права дитини на спікування з батьком, що не може не відображатися на психічному стані здоров`я дитини. З червня 2022 року до квітня 2023 року відповідачка всіляко перешкоджала працівникам Служби, Центру соціальних служб та правоохоронним органам у проведенні роботи, передбаченої Порядком проведення діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року. За інформацією приватного закладу «Гнатівський ліцей «Міцва-613» дитина шкільну програму засвоює складно, програму першого класу опановував двічі. Має емоційний зв`язок з матір`ю та батьком, з яким бажає спілкуватися, незважаючи на його відсутність поряд. ( т.1. а.с. 50 - 56; 60 -64; 67; 187 - 190; 208 - 213 ) З пояснень Голосіївської районної в м.Києві держаної адміністрації до суду від 26 листопада 2024 року вбачається, що дитина з 2023 року зарахована до складу учнів гімназії №236 м.Києва, не адаптована в шкільному середовищі, де навчається, має проблеми з мовленням та письмом, у спілкуванні з однолітками, замкнутий, з трудом сприймає навчальний процес. Після відвідування навчального закладу батьком восени 2023 року дитина впізнала його, однак повідомила, що зі слів матері його батько помер, а чоловік, який шукає зустрічі з ним, викрадач. Дитина виявила бажання спілкуватися з батьком, має фрагментарні спогади про нього, однак після зустрічі з батьком мати перестала приводити його до школи, звинувативши психолога та адміністрацію в злочинній змові. В 2024-2025 навчальному році заклад освіти прцює в 2 зміни, початок занять у 4 класі, де навчається дитина, розпочинається о 12.30. Однак до школи дитину мати приводить о 07.00 - 07.30, а забирає здебільшого в 18.00. На прохання адміністрації школи приводити дитину перед початком занять мати не реагувала та подавала скарги на неправильно організований навчальний процес. Дитина часто напівголодна, оскільки не може харчуватися в шкільній їдальні ні як дитина пільгової категорії(безоплатне харчування), ні за батьківський кошт, у зв`язку з чим з задоволенням приймав пригощання з боку вчителя. У дитини відсутня мотивація до навчання, відволікається на уроках, дитина нестабільна у відносинах, а на перервах вживає ненормативну лексику. В вересні 2024 року батько дитини черговий раз прибув до України, шукав зустрічей з сином, яким відповідачка чинила всілякі перешкоди. Дитина злякалася батька, повідомила класного керівника, що прийшов невідомий чоловік, який хоче його викрасти, попросив зателефонувати матері. 26 вересня 2024 року після спілкування з батьком дитина повідомила, що зі слів мами його батько помер, мама відмовлється купувати йому телефон, а тому він не може спікуватися з ним. Після спілкування дитини з батьком у шкільному закладі мати перестала приводити його до школи, відібрала у дитини подарований батьком 27 вересня 2024 року для спілкування мобільний телефон, а в подальшому взагалі перестала приводити дитину до школи. В подальшому, з 14 жовтня 2024 року, перевела дитину на індивідуальну(сімейну) форму здобуття освіти, пояснюючи, що відвідування школи може завдати шкоди фізичному та психічному здоров`ю сина. В даному поясненні до суду також зазначено, що відповідачка неналежним чином виконує батьківські обов`язки, емоційний стан дитини напружений, тривожний. Мати вчиняє дії, спрямовані на ізоляцію дитини від оточення, перешкоджає адаптації дитини в новому середовищі. Дані про те, що дитина прижилася в новому середовищі, відсутні. Вважає, що повернення дитини на постійне проживання до США захистить її права. ( т.2, а.с. 157 - 165 ) Відповідно до постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 552/1759/19 місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини порушує її права та інтереси і право батька чи матері на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулась зміна місця проживання дитини. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника письмове або усне, за наявності доказів, на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Судом встановлено та не спростовано відповідачкою, остання свідомо, без відповідної згоди батька, незаконно вивезла дитину із США та змінила місце проживання малолітньої дитини. Доказом таких дій відповідачки є активні, послідовні та наполегливі дії позивача, які ним вживалися для відновлення контактів із сином, його повернення до постійного місця проживання, одноособово зміненого відповідачкою, а також перешкоди в цьому з боку відповідачки. Як зазначено вище, відповідачка з дозволу позивача періодично відвідувала Україну за місцем проживання її батьків. Дозволи позивачем видавалися на подорожування дитини в супроводі матері. Дозвіл від 05 червня 2018 року позивачем також ьув оформлений на подорожі відповідачки разом із сином за межі США з умовою обов`язкового повернення дитини до США. 19 лютого 2020 року згода на виїзд дитини за межі США позивачем була скасована, про що було доведено до відома відповідачки. Ці ж обставини встановлені Київським апеляційним судом 07 жовтня 2020 року в справі №752/2454/20. З аналізу приведеного вище випливає, що відповідачка в грудні 2018 року покинула США та вивезла дитину в Україну за своїм одноособовим рішенням, прихованим від позивача, як батька дитини, всупереч інтересам дитини. Судом враховується, що сторони проживали в США, де був зареєстрований їх шлюб і де народилася їх дитина, яка є громадянином США, і яка була постійним місцем проживання дитини до 4 років. Прийнявши рішення про неповернення до країни народження та проживання дитини, відповідачка вчиняла дії, направлені на унеможливлення спілкування дитини з батьком. Відповідно до інформації Служби в справах дітей Госіївської районної в м.Києві державної адміністрації дитина фактично ізольована матір`ю від навколишнього світу. За змістом ч.2 ст.12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. З точки зору Конвенції обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини покладається на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини). На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №613/1185/19. Крім того, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії`від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31). З урахуванням приведеного вище та наданих позивачем доказів, суд вважає, що позивачем доведено постійне місце проживання дитини в США, його піклування про дитину та близький зв`язок з нею, комфортні умови життя дитини, а тому вважає, що вчинені відповідачкою одноособові дії про зміну країни проживання дитини та умови життя дитини, створені нею, не відповідають інтересам дитини. Одноособове рішення відповідачки про перевезення дитини на територію України не можна вважати таким, що реалізовано у законний спосіб, а тому, відповідно, в інтересах дитини буде її повернення на територію її постійного місця проживання, тобто США. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №613/1185/19. Щодо приведеної аргументації в відзиві представника відповідачки, суд виходить з наступного. Як зазначено вище, відповідно до умов Конвенції обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Подавши відзив, відповідачка будь-яких доказів, які б були підставою для висновку про законність її дій при вивезені дитини з постійного місця проживання в США до України, не надала. Це при тому, що питання незаконності її дій уже було предметом спору з позивачем та піднімалося на засіданні Органу опіки при наданні висновку про визначення сісця проживання дитини ще в 2023 році. Дозвіл позивачем був наданий саме на подорожі дитини в супроводі матері, а не її вивезення з країни проживання, та за умови повернення дитини до її місця проживання. Після скасування наданого дозволу та доведення його до відома відповідачки, утримування нею дитини на території Укаїни було незаконним. Відповідачка не довела, що позивач, як батько, знав про відсутність у неї наміру повертатися до США, і, тим більше, про бажання змінити місце постійного проживання їх сина та погоджувався на це. Навпаки, позивач протягом тривалого часу намагається повернути дитину до його місця проживання, не дивлячись на перешкоди з боку відповідачки. Суд вважає, що обставин, які б свідчили про те, що повернення дитини поставить під загрозу заподіяння їй фізичної чи психічної шкоди, або іншим чином створить для неї нетерпиму обстановку, судом не встановлено. Відповідачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що існує серйозний ризик того, що таке повернення загрожує дитині психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення малолітній син сторін потрапить у нестерпні умови. У рішенні Європейського суд з прав людини «Карлсон проти Швейцарії» зазначено, що при вирішенні справ про повернення дитини до держави її постійного проживання за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, неправильним є покладення на особу, яка вимагає повернення дитини, обов`язку доведення тієї обставини, що вона не надавала дозволу або мовчазної згоди на переміщення і утримання дитини на території іншої держави. Будь-яких доказів приведеним позивачем обставинам щодо обставин переміщення дитини із США в Україну та відсутність дозволу на це з боку позивача, відповідачка суду не надала. Відповідачою не спростовано, що до 4-х років США були постійним місцем проживання дитини, а тому зміна місця її проживання була можлива лише за згодою позивача. Крім того, надані суду докази, не спростовані відповідачкою, свідчать про те, що дитина не адаптована в нових умовах проживання в Україні, не дивлячись на строки її перебування в Україні. Будь-яких доказів неналежної поведінки позивача, про що зазначено в відзиві, відповідачка також не надала, а сам по собі факт непорозуміння між батьками дитини у питаннях їх особистих сімейних відносин, не є законною підставою для відмови в поверненні дитини як в розумінні Конвенції, так і сімейного законодавства України. Судом встановлено, що дитина набула громадянства як США, так і України. Європейська Конвенція про громадянство ратифікована Україною 20 вересня 2006 року, а набула чинності з 01 квітня 2007 року. Даною Конвенцією передбачені випадки множинного громадянства. За змістом ч.1 ст.14 Конвенції держава-учасниця дозволяє, зокрема дітям, які автоматично набули різних громадянств при народженні, зберігати ці громадянства. Таким чином, набуття дитиною громадянства України в даному випадку не є перешкодою для повернення дитини до її постійного місця проживання. Судом не встановлено також, що повернення дитини до її постійного місця проживання до США буде суперечити інтересам дитини. З урахуванням цього, відсутності передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до держави постійного проживання, та враховуючи, що повернення дитини не буде мати психотравмуючого характеру, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Outcome: approved