Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 04.06.2024 року [PERSON] стало відомо про поширення щодо неї недостовірної інформації шляхом поширення неправдивої інформації в Telegram чаті багатоквартирного будинку [ADDRESS] , з боку [PERSON] , яка зареєстрована у вказаному чаті як « [PERSON] », а саме поширення інформації щодо порушення відносно [PERSON] мільйонних кримінальних справ за час роботи в Управляючій компанії. Поширена інформація є неправдивою, дискредитує [PERSON] , як представника компанії, має корисливі мотиви, оскільки спрямована на недопущення перегляду складових вартості послуги на управління багатоквартирним будинком. Через доведення [PERSON] до відома необмеженого кола осіб неправдивої, негативної інформації було допущено порушення особистих немайнових прав [PERSON] та завдано їй моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. 00 коп. З урахуванням вищевикладеного, [PERSON] просила визнати поширену інформацію недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та право на недоторканість ділової репутації [PERSON] , стягнути з [PERSON] завдану моральну шкоду, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 17.06.2024 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав шляхом подачі заяв по суті справи. Під час підготовчого провадження від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з викладених у відзиві підстав (а.с. 32-43). Під час підготовчого провадження від сторони позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 44-51), в якій позовні вимоги підтримано у повному обсязі та викладено заперечення проти доводів та аргументів, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, від сторони позивача також надійшли заперечення проти відповіді на відзив (а.с. 54-61), в яких з викладеного обґрунтування наголошено на відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 15.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання 28.11.2024 року позивач [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення особисто під розписку під час минулого засідання, а також шляхом доставлення судової повістки про виклик до суду в електронний кабінет позивача, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками з автоматизованої системи документообігу суду. Про причини неявки [PERSON] не повідомила, будь-яких заяв, клопотань від неї не надходило. Будучи раніше присутньою в судовому засіданні 21.10.2024 року, позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та прохала суд їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Швець А.О. з`явилися, підтримали свої заперечення проти задоволення позовних вимог, що були викладені у відзиві на позовну заяву та в запереченнях проти відповіді на відзив, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, сторона відповідача не заперечувала проти проведення судового розгляду за відсутності позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду та відсутність заперечень проти проведення судового розгляду за відсутності позивача, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутності позивача [PERSON] . Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Аналогічні висновки викладені у Постанові КЦС ВС від 22.11.2021 року у справі № 761/32924/19-ц. Відповідно до п. 15 ППВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року - під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди також повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Аналогічні висновки викладені у Постанові КЦС ВС від 22.11.2021 року у справі № 761/32924/19-ц. У судовому засіданні відповідач [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позовних вимог надала пояснення наступного змісту. [PERSON] проживає у корпусі 1 будинку [ADDRESS] . Обслуговування цього будинку та прибудинкової території здійснюється управляючою компанією «Провжилкомфорт». Жителями вказаного будинку було створено два чати - один чат у месенджері Viber, куди було додано лише жителів будинку, один чат у месенджері Telegram, де разом з жителями будинку також було додано представників адміністрації управляючої компанії. Між жителями будинку та управляючою компанією постійно виникали сварки та суперечки на фоні необґрунтованого підвищення цін на послуги з управління багатоквартирним будинком та прибудинковою територією. Завищення цін постійно було предметом обговорення в обох чатах. Представники управляючої компанії через соціальні мережі змушували жителів сплачувати необґрунтовано завищену ціну за надані послуги, погрожували відключенням житлово-комунальних послуг за несвоєчасну сплату. За результатами всіх суперечок з 01.09.2024 року корпуси № 1, 2 будинку № 24 перейшли в управління іншої управляючої компанії «Верхнє місто». [PERSON] була учасником як чату у месенджері Viber, так і чату у месенджері Telegram, брала участь в обговоренні питання підвищення цін та переходу будинку під управління іншої компанії. Разом з тим, [PERSON] зазначила, що її акаунт у соціальних мережах підписаний « [PERSON] », хто така « [PERSON] » та кому належить вказаний акаунт у соціальних мережах їй невідомо. Оскільки в групах у соціальних мережах продовжувалися сварки та суперечки, було багато нецензурної лайки, [PERSON] на початку літа 2024 року взагалі вийшла з групи у месенджері Viber, а в групі Telegram представники адміністрації взагалі її заблокували. [PERSON] у своїх показаннях зазначила, що ніколи не знала [PERSON] , ніколи з нею не спілкувалася, не мала з нею жодних відносин та не знала, що вона є представником управляючої компанії «Профжилкомфорт». На додаток до цього [PERSON] вказала, що [PERSON] ніколи не було у месенджері Viber, акаунт під її ім`ям був лише у чаті Telegram, де вона наголошувала на необхідності оплати за житлово-комунальні послуги за завищеними тарифами. Разом з тим, як пояснила [PERSON] , ані в чаті Viber, ані в чаті Telegram вона не поширювала жодної інформації відносно [PERSON] , взагалі не давала будь-яких коментарів та не допускала будь-яких висловлювань в її бік. У судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що бачила у чаті месенджеру переписку, на яку в позовній заяві посилається [PERSON] , однак [PERSON] невідомо хто така « [PERSON] », кому належить акаунт під таким ім`ям. У своїх поясненнях [PERSON] заперечила, що робила будь-які негативні висловлювання в бік [PERSON] . Всі повідомлення, які [PERSON] надсилала у чатах Viber та Telegram стосувалися лише обговорення підвищення цін на житлово-комунальні послуги та затвердження нового кошторису. Таким чином, відповідач [PERSON] заперечила, що недостовірна інформація у месенджері щодо позивача поширювалася саме нею та з її акаунта. За результатами дослідження матеріалів справи судом встановлено, що позивачем на підтвердження факту поширення щодо неї недостовірної інформації у месенджері з боку [PERSON] надано дві роздруківки знімку екрану (а.с. 8, 51). При дослідженні першої роздруківки (а.с. 8) судом встановлено, що на ній відображено знімок екрану мобільного телефону, на якому, у свою чергу, відображено фрагмент переписки в чаті месенджера. З роздруківки вбачається, що чат має назву «[INFO]». Крім того, з роздруківки також вбачається, що об 11 год. 40 хв. (більш точну дату встановити неможливо) акаунт під назвою « [PERSON] » у вказаному чаті опублікував повідомлення наступного змісту: «Шановні мешканці, якщо ваша ласка, хто може надрукувати такий колективний лист, що ми відмовляємося від усіх послуг, окрім постачання електроенергії. Щоб виконання було тільки на 6,03 грн. В п`яти екземплярах і дамо їм під підпис. Це порада компетентних людей. До речі, на цю [PERSON] відкрити кримінал за мільонні оборудки за роботу в Київській УК, де було багато будинків. Це факт. Не треба потім казати, що я збираю плітки». При цьому вказане повідомлення містить відмітку «Изменено». При дослідженні другої роздруківки (а.с. 51) судом встановлено, що на ній також відображено знімок екрану мобільного телефону, на якому, у свою чергу, відображено інформацію щодо контакту конкретної фізичної особи. Контакт людини підписаний «[PERSON]», має фотознімок людини, яка схожа на [PERSON] , а також інформацію щодо номеру мобільного телефону контакту - [NUMBER] . Оцінюючи належність, допустимість та достовірність вказаних документів як доказів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом (постанова ВС від 15.07.2022 року у справі № 914/1003/21). Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19, від 15.07.2022 року у справі № 914/1003/21). У постанові ВП ВС від 21.06.2023 року у справі № 916/3027/21 також зроблено висновок, що поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. Таким чином, всупереч доводам сторони відповідача щодо недопустимості вищезазначених паперових копій електронного доказу роздруківка листування в месенджері, тобто паперова копія електронного доказу, може бути належним, допустимим, достовірним доказом. Процесуальне законодавство не нівелює доказову цінність таких документів та не вимагає накладення на листування в месенджері електронного підпису. Разом з тим, вказане листування у месенджері як само по собі, так і в сукупності з іншими доказами має давати можливість встановити авторів листування, його зміст. У разі виникнення в учасників справи заперечень щодо автентичності відображених повідомлень у месенджері, їх авторів, змісту тощо, то суду має бути наданий для дослідження оригінал відповідного електронного доказу, зокрема, шляхом надання для огляду портативного носія, на якому міститься електронний доказ. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що надана стороною позивача перша паперова копія електронного доказу (а.с. 8) не дає можливості ідентифікувати месенджер, з якого було зроблено знімок екрану, оскільки вгорі документа міститься позначення «Gmail - (без темы)», нижче позначення месенджеру «Telegram», у той час як стороною відповідача зазначено про те, що це знімок з чату у месенджері Viber. Крім того, з наданої роздруківки неможливо встановити належність акаунту під назвою « [PERSON] », у тому числі внаслідок відсутності будь-яких відомостей щодо цього акаунту (фотографії, номеру мобільного телефону користувача тощо), відповідно це не дає можливості встановити, що акаунт під назвою « [PERSON] » дійсно належить відповідачу [PERSON] . Крім того, з наданої роздруківки дійсно неможливо безумовно підтвердити, що « [PERSON] », про яку йдеться у спірному повідомленні, дійсно є позивачем [PERSON] , оскільки будь-яких відомостей, які б давали встановити зв`язок між повідомленням та [PERSON] , саме повідомлення не містить. На додаток до цього, наявність відмітки «Изменено» свідчить про зміну першочергового змісту вказаного повідомлення, який (першочерговий зміст повідомлення) за відсутності будь-яких інших документів не може бути встановлений та досліджений судом. Таким чином, з наданої паперової копії електронного доказу неможливо підтвердити, що негативна інформація у повідомленні стосується саме позивача [PERSON] та поширена саме з боку відповідача [PERSON] . Аналізуючи належність та допустимість другої паперової копії електронного доказу (а.с. 51), суд звертає увагу, що під час судового розгляду [PERSON] підтвердила, що на вказаній роздруківці дійсно відображено її фотографію та номер мобільного телефону. Разом з тим, вказана роздруківка містить знімок екрану мобільного телефону з додатку, що є відмінним від додатків, про які згадується та відображені на першій роздруківці екрану (а.с. 8). Крім того, на вказаній роздруківці контакт користувача відрізняється від того, який поширив негативну інформацію на першій роздруківці - на знімку екрану (а.с. 51), користувач має підпис «[PERSON]», має фотографію користувача та номер мобільного телефону, у той час, як користувач на іншому знімку екрану (а.с. 8) підписаний « [PERSON] », не містить фотозображення самого користувача та відомостей щодо номеру мобільного телефону. Таким чином, за результатами співставлення двох роздруківок знімків екрану мобільного телефону так само неможливо встановити та підтвердити, що повідомлення користувача « [PERSON] », яке містить негативну інформацію, стосується [PERSON] та було поширено саме відповідачем [PERSON] . За наявності заперечень сторони відповідача щодо автору спірного повідомлення, за умов ненадання суду оригіналу відповідного електронного доказу, у тому числі шляхом надання портативного носія, на якому міститься це повідомлення, суд не може оцінювати надані паперові копії електронних доказів як належні та допустимі. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що поширена негативна інформація стосується позивача та була поширена відповідачем, стороною позивача не надано. У зв`язку з цим суд приходить до висновку щодо недоведеності цих обставин. Відповідно до п. 12, 13 ППВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року - належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК. Таким чином, за умов неможливості ідентифікації особи, яка поширила неправдиву інформацію в мережі Інтернет, позивач [PERSON] не позбавляється можливості судового захисту, однак в інший спосіб, ніж був обраний при поданні позовної заяви. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". За результатами судового розгляду суд вважає недоведеним, що поширена в месенджері негативна інформація з достатньою вірогідністю стосується [PERSON] та була поширена саме відповідачем [PERSON] . У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог щодо визнання недостовірною та спростування інформації, і пов`язаних ними вимог відшкодування моральної шкоди, слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час судового розгляду стороною позивача заявлено про понесення судових витрат зі сплати судового збору. Стороною відповідача не заявлено про наявність будь-яких судових витрат у зв`язку з розглядом даної справи. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати підлягають залишенню за сторонами справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed