Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Рахівського районного суду Закарпатської області з позовом до\~ [PERSON] , про виділ реальної частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, про стягнення вартості 1/2 частини рухомого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка [PERSON] \~прожила у\~шлюбі із\~відповідачем [PERSON] \~20\~років,\~шлюб розірвано\~Рахівським районним\~судом 28.05.2013\~року.\~В період\~шлюбу сторонами\~було нажито\~наступне майно:\~житловий будинок\~розташований [ADDRESS] \~до якого\~належать будівельні\~споруди літня\~кухня,\~господарські будівлі,\~два сараї,\~гараж,\~вартість домоволодіння\~становить 591049\~гривень;\~приміщення магазину\~кафе-бар,\~що розташований\~в [ADDRESS] ,\~вартість будівлі\~складає 76144\~гривні;\~земельна ділянка\~пл.\~0.1927\~га розташована\~в с.\~Водиця ур.\~«Поляна»,\~яка належить\~позивачці [PERSON] \~на підставі\~державного акту\~про право\~власності на\~земельну ділянку\~серії ВИ\~№073576;\~земельна ділянка\~пл.\~0.0500\~га розташована\~в [ADDRESS] ,\~для обслуговування\~будівлі кафе-бару.\~Вказана земельна\~ділянка на\~праві власності\~теж належить\~позивачці [PERSON] ,\~на підставі\~державного акту\~про право\~власності на\~земельну ділянку\~серії ЯЛ\~№ 528055. Рішенням Рахівського районного суду від 13.02.2020 року житловий будинок в [ADDRESS] та нежитлове приміщення магазину кафе-бар яке розташоване в [ADDRESS] , визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнано за позивачкою [PERSON] , право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] 1/2 ідеальну частку житлового будинку в [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку нежитлової будівлі кафе-бару, що розташовані в [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку нежитлової будівлі кафе-бару, що розташований в [ADDRESS] . Рішення суду незаконне і не відповідає сучасному вирішенню спору про поділ майна подружжя про що наголошується у Постанові Верховного Суду України, від 21.06.2023року №654/3751/18, тому що при поділі майна суд мав встановити не лише обсяг спільного нажитого майна належного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання майна, його вартість та виходити не тільки із презумпції рівності часток, а й врахувати інші істотні обставини. Зокрема можливість реального поділу майна з вирішенням кожному із подружжя окремих видів майна, можливість спільним користуванням видом майна у разі визначення ідеальних частин у цьому майні. Оскільки суд даним рішенням розділив між позивачкою та відповідачем об`єкти спільного майна подружжя виходячи із рівності часток, а не виділення кожному із нас окремого виду майна як просила позивачка, кафе-бар - позивачці, а відповідачу житловий будинок, такий розподіл майна, спричинив позивачці великі проблеми, вона сама доглядаю за будинками та магазином кафе-бар, сплачує податки, тому ще раз вимушена звертатися до суду про реальний розподіл об`єктів нерухомості. Відповідач по справі [PERSON] фактично проживає за кордоном в Чехії і майном яке присуджене йому судом рідко користується, тільки як приїжджає в Україну на деякий час, він проживає у житловому будинку, а в магазин кафе-бар він тільки навідується. Позивачка весь час проживє у літній кухні що належить до житлового будинку в [ADDRESS] та сама здійснює догляд за житловим будинком та нежилим приміщенням магазину кафе-бар. Якщо у житловому будинку не проживати він швидко починає руйнуватися, позивачка спостерігає, що з магазину кафе-бар, який вже три роки пустує, починає сипатися штукатурка, кут запліснів бо десь протікає вода, а оскільки по документах цей об`єкт належить позивачці на праві власності хоч і поділений судом по 1/2 частині між позивачкою та відповідачем, позивачці приходиться витрачати кошти на його ремонт. Відповідач [PERSON] участі у догляді за приміщеннями нерухомості не приймає, відмовляється витрачати свої кошти на ремонти житлового будинку та магазину кафе-бар, навіть податок на нерухомість відмовляється платити. Позивачка має намір звернутися до суду із окремим позовом до відповідача про повернення їй сплаченої за три роки суми податку за 1/2 частку нерухомості що належить відповідачу. Також нежитлове приміщення магазину кафе-бар, окрім використання його під підприємницьку діяльність, можна використовувати як під житло, на другому поверсі є санвузол, житлові кімнати придатні для проживання, щоб не ходити за декілька кілометрів та наглядати за будівлею, що створює позивачці великі незручності, вона би могла проживати у магазині кафе-бар. Окрім поділу рухомого майна у сторін з`явилася проблема із розподілом нерухомого майна. Так, між позивачкою та відповідачем була домовленість, що нерухоме майно вони добровільно розділять між собою. Однак, відповідач свого слова не дотримав і 25 листопада 2022 року із магазину кафе-бар продав цінне рухоме майно: професійну кухню (нержавійка), 2 шт. вітрину-холодильник, холодильний шкаф 1400 літрів, винний стелаж, 6 (штук) двосторонніх стелажів, посудомийну машину, він (відповідач) оцінив продане майно на суму 75(сімдесят п`ять) тисяч євро що підтверджується договором купівлі-продажу, довідкою Великобичківської селищної ради від 25 листопада 2022 року, актом обстеження від 14 березня 2024 року. Якщо відповідач [PERSON] продав спільне нажите нерухоме майно подружжя на суму 75 тисяч євро, то 1\\2 частину, яка має належить позивачці складає 37.5 тисяч євро. Станом на 25 листопада 2022року курс євро складав 38.0716 грн. х 37. 5 євро = 1 427.685 гривень, Таким чином відповідач [PERSON] має повернути позивачці 1.427.685 гривень за вартість 1\\2 частини нерухомого майна, що є спільним майном подружжя. Враховуючи викладене, позивачка просила: визнати за мною [PERSON] право власності на магазин кафе-бар, що розташований в [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок із надвірними спорудами що розташований в [ADDRESS] ; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] ; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на нежитлову 1/2 частину приміщення магазину кафе-бар, що розташований в [ADDRESS] ; припинити її [PERSON] право власності на земельну ділянку згідно державного акту що розташована в [ADDRESS] га; стягнути із відповідача [PERSON] на її [PERSON] користь 1427685(один мільйон чотириста двадцять сім тисяч шістсот вісімдесят п`ять) гривень; розходи пов`язані із судовими витратами покласти на двох солідарно. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, було призначено підготовче судове засідання. Під час підготовчого судового провадження, від позивачки та її представника адвоката Кохман М.В. до суду надійшла заява про уточнення позовних вимогами з додатками, позовній вимоги викладені в такій редакції: визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення магазин кафе-бар, що розташований в [ADDRESS] ; визнати право власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] ; стягнути із [PERSON] різницю у вартості житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою в [ADDRESS] та нежитловим приміщення магазину кафе-бар що розташований в [ADDRESS] разом із земельною ділянкою. Загальна вартість нежитлового будинку магазину кафе-бару та земельної ділянки складає 349556832+15955500=3655123 (три мільйони шістсот п`ятдесят п`ять тисяч сто двадцять три гривні). Вартість житлового будинку із надвірними будівлями та земельною ділянкою складає 366684769- 3655123 =9724гривні (дев`ять тисяч сімсот двадцять чотири гривні), стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] - 9724 гривні (дев`ять тисяч сімсот двадцять чотири гривні); стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] половина вартості за проведення будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 17 червня 2024 року повна вартість якої складає 79004,11 гривень, половина вартості складає (79004,11:2=39502,055 гривень), 39.502.055 гривень (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот дві гривні 055 коп.); стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 1427685 (один мільйон чотириста двадцять сім тисяч шістсот вісімдесят п`ять гривень) половина вартості рухомого майна, яке відповідач [PERSON] самостійно забрав із магазину кафе-бар та продав; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1\\2 нежитлову частину приміщення магазину кафе-бар, що розташований в [ADDRESS] ; припинити її [PERSON] право власності на 1\\2 частину житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований [ADDRESS] ; припинити за [PERSON] право власності на земельну ділянку згідно державного акту, що розташована в [ADDRESS] га, Державний Акт про право власності на землю ЯИ № 079576 від 13.02.2020 року; припинити за [PERSON] право власності земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] урочище «Поляна» кадастровий номер 2123682001:03:001:0051. Також сторона позивача до суду надала висновок експерта судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи по даній цивільній справі, в якому зазначено вартість нерухомого майна, а також те, що нерухоме майно є неподільним майном. \~ \~ \~ \~Від відповідача та його представника адвоката Поштак Ю.С. до закінчення підготовчого судового засідання, відзиву на позовну заяву, будь-яких заяв чи клопотань пов`язаних з вирішення позову, до суду не надходило. \~ \~ \~ \~Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області підготовче провадження у справі було закрите та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити враховуючи мотиви викладені в позовній заяві та на підставі поданих доказів. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила повністю відмовити у задоволенні позову. Суд вислухавши думки сторін, відклав розгляд справи на іншу дату, для надання можливості сторонам підготуватись до судових дебатів. У судове засідання для проведення судових дебатів сторони не з`явились, від представників адвокатів Кохман М.В. та [PERSON] , до суду надійшли письмові промови, в яких останні виклали свої думки щодо позовної заяви, та представник позиваки просила задовольнити позовні вимоги задовольнити повністю, а представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені ст.ст. 364, 365, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов`язковою. Згідно з матеріалами справи, житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] (позивачка) та [PERSON] (відповілач). Визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 ідеальну частку нежитлової будівлі кафе-бару, що розташований в [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 ідеальну частку нежитлової будівлі кафе-бару, що розташований в [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав № 33731975, нежитлова будівля кафе-бару, що розташована в [ADDRESS] , належить на праві власності позивачці [PERSON] , частка 1/1. Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи по даній цивільній справі, розподіл нежитлової будівлі кафе-бару за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки, на якій розташовується вказана будівля, з кадастровим номером 2123682001:03:001:0051, між співвласниками [PERSON] (позивачка) иа [PERSON] (відповідач), відповідно до нормативних документів згідно їх часток 1/2 та 1/2 та частки вказаної будівлі, - або з незначним відхиленням від ідеальних часток, є неможливим. З матеріалів справи вбачається, що жодних домовленостей між співвласниками про виділення часток у спільній сумісній власності не було. Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. З огляду на викладене при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 (провадження №12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 344/120/16-ц (провадження №61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі №6-81цс11, від 02.07.2014 у справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 у справі №6-1943цс16. Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а самесправедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.05.2018 у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується у кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.10.2019 у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Суд погоджується з поясненнями позивачки, враховуючи обставини, які склалися між сторонами, що спільне володіння і користування нерухомим майном, яке є в їх спільні частковій власності, є неможливим. Відповідач у спірному нерухомому майні не проживає, витрат на його утримання не несе. Співвласники не в змозі самостійно врегулювати питання їх спільного володіння та користування спірним майном. У свою чергу представником відповідача не надано належних доказів можливості спільного користування спірним нерухомим майном та доказів того, що припинення права відповідача на його частку завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласнику майна. Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункту чи місцевості. Для її визначення за необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може врахувати конкретні обставини справи і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншим житлом. За змістом ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 86 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 3 статті 89 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Відповідно до ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що с у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Частинами 1, 2 ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувану (попередньому власнику) такого об`єкта а належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на земельну ділянку (крім земель державної та комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно проходить від відчужувача такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувану попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Згідно ч. 4 ст. 36 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до положень ст.89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У разі наявності спору між співвласниками щодо порядку користування земельною ділянкою, який раніше ними не визначався, визначення такого порядку чи поділ земельної ділянки здійснюється в залежності від розміру ідеальних часток на час виникнення спільної часткової власності. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Крім того, згідно із п. «г» ч.1 статті 87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Пленум Верховного Суду України у п. 21 Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові №6-2с15 від 11.02.2015 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід застосовувати положення ч.4 ст.120 3К України з огляду на таке. Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України в їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Визначаючи розмір грошової компенсації, суд керувався вказаним звітом про оцінку майна, враховуючи положення п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, відповідно до яких основним принципом цивільного судочинства, зокрема, є змагальність сторін. Враховуючи вище викладене, беручи до уваги те, що позивачка просить: припинити право спільної часткової власності [PERSON] , на 1\\2 частину нежитлового приміщення магазину кафе-бар, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; припинити за [PERSON] , [INFO] , право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 2123682001:03:001:0051 та визнати за [PERSON] , право власності на нежитлове приміщення магазин кафе-бар, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також припинити право спільної часткової власності [PERSON] , на 1\\2 частину житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; припинити за [PERSON] , право власності на земельну ділянку згідно державного акту, що розташована за адресою: [ADDRESS] га. Державний Акт про право власності на землю ЯИ № 079576 від 13.02.2020 року та визнати за [PERSON] , право власності на житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, беручи до уваги висновок експерта в частині оцінки нерухомого майна, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки, половину різниці вартості майна, яке буде їм належати на праві власності, оскільки майно яке буде належати відповідачу на 9724,37 гривні дорожче ніж майно яке буде належати позивачці, отже відповідачу слід компенсувати позивачці, саме половину різниці вартості нерухомого майна (4862,185 гривень) яке їм буде належати, оскільки саме в такому випадку вартість нерухомого майна, яке їм буде належати буде рівною. (Розрахунок: (3664847,69 (вартість нерухомого майна, яке буде належати відповідачу) + 3655123,32 (вартість нерухомого майна, яке буде належати позивачці)) поділити на 2 дорівнює 3659985,505; та від вартості нерухомого майна, яке буде належати відповідачу відняти отримане середнє арифметичне, тобто 3664847,69 - 3659985,505 = 4862,185) Щодо інших позовних вимог, а саме стягнення з відповідача половини вартості проданого ним (відповідачем) рухомого майна, яке знаходилось в приміщенні кафе-бару, суд вважає, в такій позовній вимозі слід відмовити, оскільки позивачкою, жодним чином не доведено, що таке рухоме майно взагалі їй належало (повністю або частково), оскільки додані до позовної заяви довідки про те, що позивач продав рухоме майно, не доводять належність такого майна позивачці. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Outcome: partial