Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

21.10.2024 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області, третя особа Перша Миколаївська державна нотаріальна контора про звільнення майна з-під арешту. Позов обґрунтовано тим, що позивачі та відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , померлі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.05.1994 р., зареєстроване в КП ММ БТІ. У зв`язку із смертю останніх, спадкоємці позивачі, маючи намір оформлення спадщини звернулись до нотаріуса, який повідомив про необхідність отримання дублікату свідоцтва про право власності, оскільки оригінал було втрачено. Звернувшись до Управління комунального майна, співвласники отримали відмову, із повідомленням, що майно є арештованим, як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2024р., вказана квартира знаходиться в арешті, реєстраційний номер обтяження 3523412, зареєстрований 27.07.2006 р. 15:38:12 за №3523412 реєстратором Перша Миколаївська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, 8003, 17.10.1997, Народний суд Заводського району, м. Луцьк, власник: [PERSON] , [PERSON] . Листом від 26.09.2024 р. №1181/01-17 Державного нотаріального архіву Миколаївської області повідомлено, що детальна інформація щодо вказаного обтяження відсутня, документи на підставі яких було винесено обтяження відсутні, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання. У зв`язку із чим просили скасувати арешт нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2024 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Нікітіна Д.Г. Ухвалою від 23.10.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання на 02.12.2024 року о 14-30 годині в приміщенні Заводського районного суду міста Миколаєва, за адресою: вул. Радісна,3, каб. №16. Від відповідача Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області надійшов відзив, в якому вони вважали, що не є належними відповідачами по справі, просили їх замінити на Першу Миколаївську державну нотаріальну контору, просили розглянути справу за їх відсутності. Із суті відзиву не вбачається заперечень по суті позову. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, якою позовні вимоги визнала, просила розглянути справу за її відсутності. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, якою позовні вимоги визнала, просила розглянути справу за її відсутності. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій представник просила розглянути справу за її відсутності та винести судове рішення в підготовчому судовому засіданні, з урахуванням визнання позову відповідачами. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Третя особа Перша Миколаївська державна нотаріальна контора представника до суду не направила, заяв не надала, була належним чином повідомлена. Всі сторони про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2ст. 247ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У відповідності до ст. 13ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. В порядку ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, розглянувши позовні вимоги позивача, дослідивши надані ним письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , померлі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.05.1994 р., зареєстроване в КП ММ БТІ. У зв`язку із смертю [PERSON] та [PERSON] , спадкоємці позивачі, маючи намір оформлення спадщини звернулись до нотаріуса, який повідомив про необхідність отримання дублікату свідоцтва про право власності, оскільки оригінал було втрачено. Звернувшись до Управління комунального майна, співвласники отримали відмову, із повідомленням, що майно є арештованим, як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2024р., вказана квартира знаходиться в арешті, реєстраційний номер обтяження 3523412, зареєстрований 27.07.2006 р. 15:38:12 за №3523412 реєстратором Перша Миколаївська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, 8003, 17.10.1997, Народний суд Заводського району, м. Луцьк, власник: [PERSON] , [PERSON] . Листом від 26.09.2024 р. №1181/01-17 Державного нотаріального архіву Миколаївської області повідомлено, що детальна інформація щодо вказаного обтяження відсутня, документи на підставі яких було винесено обтяження відсутні, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання. На квартиру накладено арешт із невстановлених підстав, які наразі встановити неможливо через знищення за закінченням терміну зберігання документів, що були підставою накладення документів та через неможливість встановлення законності такого накладення арешту. Позивачі звернулись вдруге до Луцького міськрайонного суду з метою отримання детальної інформації з приводу обтяження, однак наразі відповіді немає. З моменту накладення арешту минуло 27 років. Строк на пред`явлення виконавчих документів з реалізації судового рішення (вироку) з 1997 року закінчився. Станом на 1997 р. діяв КПК України 1960 року. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Всі органи, в тому числі й державний реєстратор, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19). Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Перелік способів захисту прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На теперішній час, позивачі не можуть отримати дублікат втраченого оригіналу свідоцтва на свою квартиру та провести нотаріальні дії, у зв`язку із наявним в реєстрі арештом, не можуть оформити спадщину. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, № 296-A, сс. 1920, п. 42). У справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) ЄСПЛ розглядав ситуацію, яка стосувалася судового розгляду справи про конфіскацію автомобіля за порушення митних правил. В пункті 46 цього рішення ЄСПЛ зазначив наступне: Отже, залишається встановити, чи було втручання виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], п. 78). Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі ПП) а саме п. 1 визначено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Частиною 2 ПП зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). За загальним правилом, арешт, накладений у рамках кримінального провадження, знімається за правилами кримінального судочинства. Але з цього правила існують винятки. Наприклад, у випадку арешту майна, накладеного за правилами КПК України 1960 р. та не знятого за цим кодексом після закриття кримінальної справи, такий арешт знімається у порядку цивільного судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19. У разі, якщо арешт був накладений в межах кримінальної справи, в будь-якому разі справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Оскільки в даному випадку, право власності Позивачів не оспорюється, немає підстав для визнання права власності, а є лише підстави для усунення перешкод у здійсненні ним права власності шляхом скасування арештів. Згідно з вимогами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved