Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] \~звернулась до\~Царичанського районного\~суду Дніпропетровської\~області з\~позовом до\~відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та усунення перешкоди у користуванні будинком. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] помер її батько [PERSON] та після смерті якого на підставі заповіту вступила у право власності на спадкове майно, в тому числі житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, номер витягу 181349694 від 17.09.2019. Відповідачка [PERSON] зареєстрована у вищевказаному житловому будинку, однак з 28.10.2015 в ньому не проживає, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 16.07.2024 №96. Таким чином, відповідачка без поважних причин не проживає в житловому будинку більше восьми років, участі в утриманні будинку не приймає, ніяким чином не намагається використати своє право на житло. Місце проживання відповідачки їй невідоме. На неодноразові звернення до відповідачки про зняття з реєстраційного обліку з належного їй на праві власності будинку, відповідачка не реагує, знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку відмовляється. Факт реєстрації відповідачки в належному їй житловому будинку порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. На підставі викладеного, прохає визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , та усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом зняття з реєстрації [PERSON] у вказаному житловому будинку. Ухвалою судді\~Царичанського районного\~суду Дніпропетровської\~області від\~23.08.2024\~прийнято до\~розгляду та\~відкрито загальне\~позовне провадження\~у цивільній\~справі за\~позовною заявою\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та усунення перешкоди у користуванні будинком з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10.10.2024 закрито підготовче провадження по справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~житлом та\~усунення перешкоди\~у користуванні\~будинкомта призначено справу до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~З метою належного повідомлення відповідачці [PERSON] було направлено з рекомендованим повідомленням за зареєстрованим місцем проживання копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками, судові повістки про виклик до суду, які були повернуті до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". \~ \~ \~ \~Також,\~зметою належного повідомлення відповідачки інформація про розгляд справи судом була розміщена через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідачка своїм\~правом на\~подання відзиву\~на позов\~не скористалася. Позивачка [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явилась,\~до суду\~надала заяву,\~в якій\~прохала розглянути\~справу у\~її відсутність,\~заявлені позовні\~вимоги підтримує\~в повному\~обсязі та\~не заперечує проти ухвалення в справі заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи в суді, причини неявки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у її відсутність, будь-яких інших клопотань до суду не надіслала. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 02 грудня 2024 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.\~ \~\~\~\~\~ Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ,Ю видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 27.11.2018). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.09.2019, зареєстрованого в реєстрі за №986, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №181349694 від 17.09.2019, позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-10). Згідно довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради від 16.07.2024 №96, [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з моменту розірвання шлюбу, укладеного з [PERSON] , з 28.10.2015 не проживає (а.с.11). Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов`язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права власника житлового будинку, визначені ст.\~383\~ЦК України та ст.\~150\~ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Також ст.\~391\~ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Так, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживає більше восьми років. Відповідно до частин 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ч. 4 ст.\~9\~ЖК Української\~РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наведені докази підтверджують те, що [PERSON] не проживає у вказаному будинку більше восьми років, без поважних причин, крім того вона не несе жодних витрат по утриманню житлового будинку, не має у ньому своїх речей, не цікавиться цим житловим будинком. Отже, так як відповідачка порушує права позивачки щодо вільного користування та розпорядження своїм майном, позовні вимоги в частині визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що зняття з реєстрації відповідачки не потребує судового захисту, так як є похідним від задоволення судом вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та є підставою для зняття відповідачки з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положеннях п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та усунення перешкоди у користуванні будинком слід задовольнити частково. При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується позиція позивачки [PERSON] не стягувати судовий збір із відповідачки. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: partial