Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Позивач по справі [PERSON] звернувся до Ківерцівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Олицької селищної ради Луцького району Волинської області про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивує тим, що з 30 червня 2015р. він та відповідачка по справі [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який в судовому порядку, рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 07.12.2022р. було розірвано. Від спільного подружнього життя сторони по справі мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. Починаючи з 2021р. матір дитини - відповідачка по справі [PERSON] злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не підтримує стосунків з дитиною, жодної участі у вихованні дитини не приймає та не цікавиться її фізичним, моральним та духовним розвитком, матеріально не допомагає, фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Свідоме та тривале нехтування відповідачкою по справі своїми батьківськими обов`язками відносно неповнолітнього сина [PERSON] є підставою для позбавлення її батьківських прав. За вищевказаних обставин, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2024р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач по справі [PERSON] подав до суду клопотання про підтримання позовних вимог, просить позов задовольнити, розгляд справи проводити у його відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка по справі [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, як в підготовче засідання (а.с. 26) так і в судові засідання (а.с. 35-37, 41-42), не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала, хоча ухвала разом із матеріалами позовної заяви та судовою повісткою вчасно та з додержанням вимог процесуального закону направлялись за місцем її реєстрації (проживання). Крім того судом на офіційному веб-порталі Ківерцівського районного суду Волинської області було розміщено судове оголошення про виклик [PERSON] до суду на розгляд даної цивільної справи (а.с. 40). Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. З гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача по справі [PERSON] про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Олицької селищної ради Луцького району Волинської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд даної цивільної справи у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечив. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, за згодою позивача та у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що сторони по даній цивільній справі перебували у шлюбі, який було зареєстровано 30.06.2015 року виконавчим комітетом Жорнищенської сільської ради Ківерцівського району Волинської області за актовим записом №8 та в подальшому рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 07.12.2022р. було розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 16). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.04.2016р. вбачається, що позивач по справі [PERSON] та відповідачка по справі [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). З довідки Олицької селищної ради (витяг №235) від 12.06.2024р. вбачається, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає разом із своїм батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10, 15). Згідно характеристики Олицької селищної ради [PERSON] за місцем проживання характеризується виключно з позитивної сторони, є офіційно працевлаштованим, займається вихованням та утриманням неповнолітньої дитини (а.с. 9). З рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.12.2021р. вбачається, що з відповідачки по даній цивільній справі [PERSON] в користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду - 29.10.2021р. і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17-18). З довідки Ківерцівського відділу ДВС у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції №104/23.10-22 від 29.05.2024р. вбачається, що станом на 29.05.2024р. заборгованість відповідача по сплаті аліментів складає 32680 грн. (а.с. 19). Згідно акту обстеження побутових умов проживання позивача по справі [PERSON] від 12.06.2024р. комісією Олицької селищної ради встановлено, що умови утримання батьком дитини - неповнолітнього [PERSON] є відмінними, останній має власну кімнату з ігровим куточком, забезпечений шкільним приладдям, одягом та взуттям. У будинку прибрано, одяг та особисті речі перебувають в порядку та чистоті (а.с. 20). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Олицької селищної ради Луцького району Волинської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Олицької селищної ради №49 від 30.05.2024 року та з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини, визнано за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 6-9). Спірні правовідносини з приводу позбавлення батьківських прав, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 13 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав щодо дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01 листопада 2017 року у справі № 211/559/16-ц). В ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що відповідачка по справі - [PERSON] матеріально дитину не забезпечує, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її навчанням, підготовкою до самостійного життя, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток дитини, як складову виховання; не спілкується з дитиною; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Тобто, судом встановлено, що [PERSON] свідомо ухиляється від виховання своєї дитини і свідомо нехтує своїми обов`язками, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу по справі ніхто не створює. На думку суду, позивачем доведено обставини свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, а також ту обставину, що така її поведінка ставить під реальну загрозу фізичний, психологічний, моральний, духовний тощо розвиток дитини. За таких обставин зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як свідоме ухилення відповідачки від утримання та виховання своєї дитини, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Варто також зазначити, що у відповідності до вимог ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved