Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

Представник позивача по первинному позову звернувся в суд з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. На підставу своїх вимог спирається на те, що 06.03.2018 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис № 346 та видано свідоцтво про шлюб. 29.12.2021 року позивачем та відповідачем за договором лізингу № 12839/12/21-г було придбано автомобіль Mazda CX-7 білого кольору, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Вартість даного автомобіля за договором купівлі-продажу становила 301 581,00 грн., загальна сума лізингових платежів становила 467 010,49 грн. 13.07.2023 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/7829/23 було розірвано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] 13.07.2023 року позивач запропонувала відповідачу сплатити на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні. Проте відповідач відмовив їй у виконанні даної пропозиції та повідомив, що вищезазначений автомобіль ним буде продано без здійснення компенсації на користь позивача. На сайті продажу автомобілів - Авторіа, позивачем було знайдено оголошення відповідача про продаж вищезазначеного автомобіля за ціною 10200 доларів США, що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Представник позивача по зустрічному позову звернувся в суд з позовом до відповідача про розподіл спільного майна. На підставу своїх вимог спирається на те, що в провадженні Маньківського районного суду Черкаської області перебуває справа №754/10647/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 18.04.2024 ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області у справі №754/10647/23 заяву представника позивача про зміну предмету позову задоволено та встановлено строк 15 днів на подачу до суду відзиву на позовну заяву в частині доповнених позовних вимог. Так, 06.03.2018 між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, який 13.07.2023 розірвано. [PERSON] та ТОВ «УЛФ-Фінанс» укладено договір фінансового лізингу № 12839/12/21-Г від 29.12.2021 (надалі - Договір). Пунктом 3.5 Договору визначено вартість Об`єкту лізингу - 301 581 (триста одна тисяча п`ятсот вісімдесят одна) гривня 00 копійок, в тому числі ПДВ - 1 413 (одна тисяча чотириста тринадцять) гривень 50 копійок. Загальна сума лізингових платежів 467 010 (чотириста шістдесят сім тисяч десять) гривень 49 копійок. За час перебування сторін у шлюбі [PERSON] здійснено погашення лізингових платежів згідно Договору на суму 278 848 (двісті сімдесят вісім тисяч вісімсот сорок вісім) гривень 90 копійок. Крім того, 16.12.2022 між [PERSON] в інтересах родини для підтримання матеріально-побутових умов сім`ї та AT «Сенс Банк» (надалі - Банк) укладено угоду про надання споживчого кредиту № 500736889, за умовами якого Банк надає [PERSON] , кредит у вигляді грошових коштів на споживчі цілі у розмірі 97 392,60 грн., строком на 74 місяці (до 16.02.2029), процентна ставка 12,99 %. Кредит № 500736889 надавався [PERSON] , для: повернення заборгованості за кредитним договором № 501251079 від 28.05.2020 в розмірі 32 548, 23 грн.; повернення заборгованості за кредитним договором № 501316351 від 28.04.2021 в розмірі 64 844, 37 грн. У відповідності до умов споживчого кредиту, сума кредиту - 97 392 (дев`яносто сім тисяч триста дев`яносто дві) гривні 60 копійок., строк кредиту - 74 місяці, орієнтована загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі - 197 761 (сто дев`яносто сім тисяч сімсот шістдесят одна) гривня 39 копійок. У відповідності до додатку № 1 до угоди про надання кредиту № 500736889 від 16.12.2022 затверджено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, згідно якого сума заборгованості починаючи з 16.08.2023 по 16.02.2029 становить 183 642 (сто вісімдесят три тисячі шістсот сорок дві) гривні 18 копійок. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, кредитний договір укладений в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, кредитні кошти були використані в інтересах сім`ї, а отже кредитний договір породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя як солідарних боржників. Таким чином, у відповідності до вищевикладеного [PERSON] , має сплатити на користь [PERSON] : 1/2 від розміру грошових коштів внесених у якості платежів за договором фінансового лізингу № 12839/12/21-Г від 29.12.2021 у розмірі - 139 424 (сто тридцять дев`ять тисяч чотириста двадцять чотири) гривні 45 копійок; 1/2 розміру боргу по споживчому кредиту згідно угоди про надання споживчого кредиту № 500736889 від 16.12.2022 у розмірі - 91 821 (дев`яносто одна тисяча вісімсот двадцять одна) гривня 09 копійок, що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Позивач та представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явилися, але представник позивача надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги за первісним позовом підтримує в повному обсязі, заперечує проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом та просить розгляд справи проводити у їх відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав повністю та заперечував проти їх задоволення, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив їх задоволити. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Суд, вислухавши представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 06 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про що 06.03.2018 року складено відповідний актовий запис № 346. 29 грудня 2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" укладено договір фінансового лізингу № 12839/12/21-г відповідно до якого було придбано автомобіль Mazda CX-7 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Вартість даного автомобіля за договором становила 301 581,00 грн., загальна сума лізингових платежів становила 467 010,49 грн. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року у справі № 754/7829/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто домовленостей щодо поділу спільного майна подружжя. Суд вирішуючи даний спір керується наступним. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). На підставі викладеного та враховуючи той факт, що договір фінансового лізингу № 12839/12/21-г від 29.12.2021 року на придбання автомобіля MAZDA-CX7, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , укладений під час шлюбу, придбаний автомобіль після розірвання шлюбу залишився у [PERSON] , таким чином враховуючи наведені обставини та виходячи зі змісту позовних вимог за первісним позовом, а також положень ст. 5 ЦПК України, суд приходить до висновку, що обраний позивачем за первісним позовом спосіб захисту свого права, а саме стягнення грошової компенсації, є ефективним засобом захисту такого права, а також ґрунтується на положеннях закону. Відтак, виходячи з рівності часток та обраного позивачем за первісним позовом способу захисту свого порушеного права, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли часткове своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню. Крім того щодо позовних вимог по зустрічному позову про, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. СК України та Цивільний кодекс України не містить визначення поняття боргове або майнове зобов`язання. Пунктом 1 ст. 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Однак, грошове зобов`язання, згідно законодавства України є лише одним із видів боргового зобов`язання, і в розумінні ч. 2 ст. 509 ЦК України виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК, серед яких: договори та інші правочини; створення об`єктів інтелектуальної власності; завдання шкоди; інші юридичні факти, та у випадках, передбачених актами цивільного законодавства: з актів органів державної влади і місцевого самоврядування, з рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до ст. ст. 541-544 ЦК України, коли кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від обох з подружжя разом, так і від будь-кого з них окремо (солідарні боржники) або ж коли кожний з подружжя має право пред`являти боржникові вимогу у повному обсязі (солідарні кредитори). Поняття «спільного зобов`язання подружжя» в чинному законодавстві України відсутнє. Виходячи з вищенаведеного, зобов`язання, за які подружжя відповідає солідарно є зобов`язання: взяті подружжям спільно (разом) на підставі договору; коли другий з подружжя є поручителем; у разі спільного завдання шкоди іншим особам (ст. 1190 ЦК України), у разі завдання шкоди неповнолітніми дітьми подружжя (ст. 1178 ЦК України); у випадку безпідставного збагачення (ст. 1212 ЦК України). Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 4 ст. 73 СК України встановлено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом буде встановлено, що договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використане на її потреби. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби не створює обов`язків для іншого. (Постановв ВСУ від 19.06.2013 року справа № 6-55цс13). Положення ст. 65 СК України регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів (п. 25 Постанови ПВССУ № 5 від 30.03.2012 року; Ухвала ВССУ від 16.01.2017 у справі № 258/7949/14-ц). Відповідно до оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500736889 від 16.12.2022 року та акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500736889 від 16.12.2022 року зазначено, що кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитними договорами № 501251079 від 28.05.2020 року та № 501316351 від 28.04.2021 року, а тому суд приходить до висновку, що вищевказаний кредит брався [PERSON] , не на задоволення потреб сім`і, а тому не підлягає поділу між подружжям як об`єкту права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом не підлягають до задоволення. Щодо витрат позивача за первісним позовом на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача за первісним позовом вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем за первинним позовом витрат на професійну правничу допомогу ним надано: копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 1 від 17.07.2023 року; копію додаткової угоди до договору № 1 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 17.07.2023 року; копію акту приймання наданих послуг до договору № 1 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 17.07.2023 року; копію рахунку-фактури № 1 від 28.07.2023 року; копію квитанції до прибуткового касового ордера № 1/28-07/23 від 28.07.2023 на суму 42 000 грн.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АІ № 1435347 від 02.08.2023 року. Позивач за первісним позовом просила компенсувати їй за рахунок відповідача за первісним позовом витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 42 000 грн. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014 р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: аналіз матеріалів справи та надання правової (правничої) консультації 6 000 грн., (1 година), збір доказів, підготовка, складання та подача позовної заяви, клопотання про витребування доказів 24 000 грн., (4 години), підготовка до розгляду справи і представництво в суді під час слухання справи по суті в судовому засіданні з урахуванням часу витраченого на проїзд до суду але не більше трьох годин за один день судового засідання в тому числі і підготовче 12 000 грн., (2 години). За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Представництво інтересів позивача за первісним позовом у справі представником позивача здійснювалося частково, натомість представником до суду було подане клопотання про розгляд справи без його участі. Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача за первісним позовом в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем за первісним позовом сума в розмірі 42 000 грн., є необґрунтованою, оскільки не відповідає критеріям співмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача за первісним позовом з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи, пов`язаної з розглядом справи у суді та її доцільністю). Таким чином, беручи до уваги обсяг та зміст позовних вимог, складність справи, обсяг виконаних представником позивача за первинним позовом робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача за первинним позовом на правову допомогу в межах суми понесених ним витрат в розмірі 10 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та зміст процесуальних дій, вчинених представником позивача за первісним позовом. Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved