Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просив зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні будинком, що знаходиться в [ADDRESS] , шляхом вселення до вказаного будинку, передачі йому ключів від замків та розблокування дверей, приєднання до газопостачання будинку, а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати в загальному розмірі 26 511,20 грн. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі рішення Долинського районного народного суду Івано-Франківської області від 20.02.1978 року в справі № 2-41/1978 житловий будинок, що знаходиться в с.Оболоння Долинського району Івано-Франківської області було розділено між його матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] в рівних частках по за кожним. В результаті цього даний житловий будинок має одне подвір`я, однак два спарені приміщення, що мають різні адреси: [ADDRESS] . Також в будинках є окремі лічильники на газ, воду та електроенергію. Він з матір`ю проживав за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла його мати [PERSON] , якій згідно запису в погосподарській книзі № 11 за 2011-2015 роки виконавчого комітету Оболонської сільської ради, номер погосподарського обліку 0867.1, належав житловий будинок [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 362483690 від 19.01.2024 року йому стало відомо, що відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1250, виданого 13.12.2014 року державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е.І., на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , а також земельна ділянка з кадастровим номером: 2622084501:01:010:0308. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 373960556 від 11.04.2024 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Після прийняття спадщини відповідачка намагалася виселити його із зареєстрованого та фактичного місця проживання, однак рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2015 року в справі № 343/3177/14-ц в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено з тих підстав, що у нього відсутнє інше житло. Під час його проживання в будинку відповідачка перешкоджала йому в користуванні житлом, викручувала пробки в електрощитку, перекривала подачу газу, а коли він поїхав з дочкою [PERSON] до сина [PERSON] в Польщу, заблокувала двері, так що до його будинку не було доступу. Після повернення у вересні 2023 року, він намагався зайти в свій будинок, однак не зміг цього зробити через блокування дверей. Відповідачка також заблокувала йому доступ до лічильників, без попередження від`єднала житло від газорозподільної системи. За даним фактом він викликав працівників поліції для проведення перевірки, але двері в будинку ніхто не відчинив. Він фактично проживає в будинку з народження, тому між ним та цим місцем проживання виник родовий зв`язок. Більше того, він оплачує всі комунальні послуги, доглядає за будинком та не чинить відповідачці перешкод у проживанні. Тривалий час його проживання в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним йому в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому виселення його з житла є невиправданим втручанням в приватну сферу, порушенням його прав на повагу до житла. Вказані обставини стали причиною для звернення до суду з даним позовом. Відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву (а.с. 34-38), в якому просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити та стягнути з нього на її користь понесені витрати на надання правничої допомоги. Відзив обгрунтувала тим, що позивач був зареєстрований саме за адресою: [ADDRESS] , та знятий з реєстрації 15.03.2023 року. частку вказаного житла вона мала у власності вже раніше, а іншу частку успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] , яка склала заповіт на її користь. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 224837921 від 21.09.2020 року, їй на праві приватної власності належить ціле домоволодіння за вказаною вище адресою. Позивач зазначає, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і відомості про зняття з реєстрації відсутні. Однак, згідно витягу з Реєстру територіальної громади за № 2023/002235857 від 15.03.2023 року, [PERSON] 15.03.2023 року знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Посилання позивача на те, що він сплачує комунальні послуги та доглядає за житлом не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і є неправдивими. Окрім того, [PERSON] має дочку [PERSON] , яка проживає в м.Київ та має у своїй власності квартиру, а син [PERSON] проживає в Польській Республіці, куди позивач їздив на роботу і повернувся лише у вересні 2023 року. Отже, у [PERSON] є родичі першого ступеня споріднення, які зобов`язані його утримувати, тому її житловий будинок не є для позивача єдиним житлом. Крім того, за вказаною адресою позивач не проживає вже близько півтора року. Позивач подав відповідь на відзив (а.с. 56-57), де зазначив, що рішенням Долинського районного народного суду Івано-Франківської області від 20.02.1978 року будинок за адресою: [ADDRESS] було розділено між їх батьками [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по за кожним, в результаті чого будинок має одне подвір`я та два спарені приміщення, які мають номери: [ADDRESS] . Відповідно до даних його паспорта серії [NUMBER] , виданого 12.03.2025 року, він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Також довідкою № 30-ОБ від 16.04.2024 року підтверджується той факт, що спірний житловий будинок згідно відомостей з погосподарської книги [ADDRESS] та 27-А. У відповідності до вже наданої відповідачкою інформаційної довідки з державного реєстру речових прав, у неї відсутня реєстрація за адресою: [ADDRESS] , а тому вона не має правових підстав перешкоджати йому в проживанні за зареєстрованим місцем проживання. Він зареєстрований саме за адресою: [ADDRESS] . При цьому, посилання відповідачки на те, що його діти зобов`язані його утримувати, є безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. На даний час він може повністю себе забезпечити і не потребує сторонньої допомоги. Він зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS] , іншого житла не має, тому відповідачка не має права чинити йому перешкоди в проживанні. В судовому засіданні позивач та його представник згідно ордера на надання правничої допомоги серії ВС № 1303446 від 19.08.2024 року (а.с. 82) адвокат Мороз І.І. позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити в повному обсязі. Додатково позивач зазначив, що з народження він проживав у спірному будинку. В 2022 році він поїхав на роботу в Польщу, а коли повернувся, відповідачка до житла його не впустила. Він двічі викликав працівників поліції, однак, останні його права не захищають, тому змушений був звернутися до суду. Відповідачка та її представник згідно ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АТ № 1071108 від 10.06.2024 року (а.с. 49) адвокат Креховецька Н.М. позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, обгрунтувавши свої заперечення аргументами, викладеними у відзиві на позов. Також [PERSON] додатково вказала, що позивач не проживав постійно в спірному будинку, зокрематривалий час, десь біля 15 років, він проживав в м.Коростень Житомирської області, а коли мати померла і вона прийняла спадщину після її смерті, почав з нею скандалити та претендувати на частину будинку. Коли ще була жива мати, то брат проживав в одній кімнаті в будинку, яка мала окремий вхід. З лютого 2022 року він добровільно в будинку не проживає. Тривалий час проживав у співмешканки, потім поїхав на роботу в Польську Республіку до сина і повернувся лише у вересні 2023 року. На даний час він проживає за іншою адресою, з реєстрації за спірною адресою знятий. Вона є єдиним власником будинку [ADDRESS] , де проживає разом з сім`єю своєї дочки. Будинку по [ADDRESS] не існує. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Отже, право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Зазначені гарантії відображені й у статті 321 ЦК України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного Цивільного Суду від 13 травня 2021 року, справа № 555/571/20, зазначено про те, що статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного Цивільного Суду від 13.05.2021 року, справа № 555/571/20, зазначено, що у своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено в судовому засіданні, визнається сторонами та підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 362483690 від 19.01.2024 року (а.с. 14), [PERSON] є єдиним власником будинку [ADDRESS] , загальною площею 85,0 кв. м., житловою - 52,3 кв. м., та земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,0696 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 2622084501:01:010:0308. Виготовлений 23.09.2019 року ОКП «Івано-Франківське БТІ» технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 40-43), підтверджує, що вказаний житловий будинок знаходиться по [ADDRESS] та має загальну площу 85,0 кв. м., житлову - 52,3 кв. м. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07.11.2013 року, виданим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с. 44), мати сторін по справі [PERSON] померла [INFO] . У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори 13.12.2014 року (а.с. 45), [PERSON] успадкувала частку будинковолодіння по [ADDRESS] після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на іншу частку якого вона на той час вже мала, та стала його єдиним одноосібним власником. В судовому засіданні також встановлено, що позивач [PERSON] є братом відповідачки і на час смерті їх матері був зареєстрований та проживав в спірному будинковолодінні за вищевказаною адресою. Також судом також встановлено та не заперечується сторонами, що позивач на початку 2022 року добровільно залишив житло і з того часу в ньому не проживає. У відповідності до Витягу з Реєстру територіальної громади № 2023/002235857 від 15.03.2023 року (а.с. 46), [PERSON] з 26.05.2006 року по 15.03.2023 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , знятий з реєстрації 15.03.2023 року. В судовому засіданні позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження факту вчинення відповідачкою перешкод в користуванні житлом. Зазначені в позовній заяві свідки [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, як ствердив сам позивач, останній помер, а [PERSON] , хоч і отримав судову повістку рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с. 80), до суду не з`явився, позивач його явку не забезпечив. Долучені позивачем до позовної заяви довідка ПОГ Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітана поліції Н.Новошицького від 20.09.2023 року, відповіді на адресу позивача за підписом начальника відділення поліції № 1 (м.Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області № 867721109 та № 2006/108/60/01-2024 від 06.02.2024 року (а.с. 19-21) жодним чином не підтверджують факту вчинення відповідачкою перешкод позивачу в користуванні житлом, а тільки містять виклад звернень останнього з цього приводу до органу поліції. В судовому засіданні встановлено та підтверджується з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 373960556 від 11.04.2024 року (а.с. 15), що об`єкт нерухомого майна (будинок) за адресою: [ADDRESS] , відсутній, хоч в позовній заяві позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні житлом саме за цією адресою. Суд критично оцінює твердження позивача в заяві про те, що він оплачує всі комунальні послуги, доглядає за будинком, що його було виселено із вказаного будинку і він потребує вселення та передачі йому ключів від замків, оскільки жодних належних і допустимих доказів цього суду не надано, відсутні будь-які дані щодо вчинення відповідачкою протиправних дій відносно позивача щодо позбавлення його права на проживання у вказаному будинку. Посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» суд не приймає до уваги, оскільки заявники в цій справі скаржились на порушення їхнього «права на житло» у зв`язку з визнанням недійсною їхньої прописки та виселенням, чого немає в даній справі. Позивачу було відомо про те, що 15.03.2023 року він був знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , і вказані дії він не оспорив. Ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні позивач не вказав жодну норму закону, яка, на його думку, порушена відповідачкою. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини в сукупності з наданими доказами, виходячи з вимог розумності та справедливості, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України, в якій зазначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи наведене, з позивача на користь відповідачки слід стягнути відшкодування понесених нею витрат на надання правничої допомоги адвокатом Креховецькою Н.М. в розмірі 5 000,00 грн., оскільки ці витрати підтверджуються квитанцією ТS202162, виданою відділенням АТ «ПриватБанк» 20.08.2024 року (а.с. 107), є співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, та значенням справи для відповідачки. На підставі викладено, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319,321 ЦК України,

Outcome: dismissed