Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.12.2012 звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 240000,00 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 19 травня 2012 року позивачем було передано відповідачу [PERSON] грошову суму в розмірі 240000,00 грн. із строком повернення до 14.08.2012, про що відповідачем було видано письмову розписку від 19.05.2012, в якій зазначено про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 240000,00 грн. У зазначений в розписці термін, відповідач борг не повернув. Борг відповідача становить 240000,00 грн. Тому, враховуючи те, що відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики, позивач просив стягнути 240000,00 грн. основної суми боргу, 3% річних від простроченої суми боргу - 2465,75 грн., а всього стягнути з відповідача 242465 грн. 75 коп. Також просив стягнути судовий збір у розмірі 3219,00 грн. Враховуючи вищевикладене, просив суд задовльнити позов. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2013, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - було задоволено. Стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] 240000,00 грн. заборгованості, 3% річних в сумі 2465,75 грн., судовий збір в сумі 3219,00 грн., а всього стягнути 245684,75 (двісті сорок п`ять тисяч шістсот вісімдесят чотири) грн. 75 коп. [PERSON] 12.04.2016 надіслав до суду заяву про перегляд заочного рішення. В заяві зазначив, що він є батьком відповідача [PERSON] 27.10.2011 Солом`янським РУГУ МВС України в м.Києві було порушено кримінальну справу за фактом зникнення сина. Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 08.10.2013 [PERSON] визнано безвісно відсутнім з 01.12.2011. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.12.2015 оголошено [PERSON] померлим. Він є спадкоємцем після смерті сина. Син не міг з`явитись в судове засідання, оскільки був визнаний безвісно відсутнім. Ухвалою суду від 27.04.2016 заяву правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2013, було задоволено. Скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2013 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 19.07.2016 було замінено відповідача [PERSON] на [PERSON] . 28.09.2016 позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з [PERSON] суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, яка складає 1606502,28 грн. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.12.2018 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Скасовано постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року - без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 14 грудня 2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року цивільну справу прийнято до розгляду у загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 30 серпня 2024 року до суду від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, де зазначено, що позовні вимоги [PERSON] грунтуються на розписці від 19 травня 2012 року, яку йому надав [PERSON] (батьком якого є відповідач) під час отримання грошових коштів, стягнення яких є предметом розгляду даної справи. Водночас, рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім з 01 грудня 2011 року, а рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року - померлим [INFO] . Тобто, станом на дату написання (підписання) розписки, [PERSON] вже було оголошено безвісно відсутнім. Представник відповідача звертає особливу увагу суду на той факт, що реальною підставою подання [PERSON] даного позову є його намагання заволодіти часткою квартири, яка належала зниклому [PERSON] . Так, у період з 1992 року по 1996 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , в якому народився син - [PERSON] . [PERSON] була власницею квартири [ADDRESS] , а в 2002 році придбала ще дві квартири за адресою: [ADDRESS] ) та за адресою [ADDRESS] ). Остання квартира в рівних долях належала [PERSON] та їх із відповідачем сину - [PERSON] . У січні 2013 року відповідачу повідомили про смерть [PERSON] . Також відповідач дізнався, що [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] про даний шлюб не знав ні відповідач, ні тітка [PERSON] - [PERSON] , ні спільні знайомі. Таким чином, [PERSON] отримав право спадкування майна, яке належало [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] . Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 23.01.2015 у справі № 760/19530/13-ц за [PERSON] було визнано право власності на вищезазначене майно, в порядку спадкування. Водночас, квартири [ADDRESS] належала сину відповідача - [PERSON] , на момент, коли [PERSON] приймав спадщину. Тому, він у грудні 2012 звернувся до Солом?янського районного суду м. Києва із даним позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США, які нібито [PERSON] передав йому під розписку. Про те, що даний позов подано з метою отримання квартири [ADDRESS] (інша частина якої перейшла йому в порядку спадкування) свідчить той факт, що [PERSON] звертався до Солом?янського районного суду м. Києва із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, в якій просив змінити спосіб і порядок виконання рішення Солом?янського районного суду м. Києва по справі № 2-1138/13, шляхом передачі частини квартири, що належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також зазначив, що у судових засіданнях по справі, в рамках якої подаються дані пояснення, позивач неодноразово стверджував, що написання розписки саме [PERSON] нібито підтверджується висновком почеркознавчої експертизи. Ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у справі № 2609/30529/12 проведення судової почеркознавчої експертизи було доручено приватній експертній установі ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа». Судом було погоджено кандидатуру судового експерта - Кривошеїної Олени Петрівни. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 11.07.2017 №2268, експертом було зазначено, що рукописний текст розписки та підпис, виконані [PERSON] . Проте, після проведення експертизи було встановлено, що відповідно до відомостей з Державного Рестру атестованих судових експертів, свідоцтво експерта - Кривошейної Олени Петрівни, станом на момент проведення вищезазначеної експертизи було недійсне. Тому, за клопотанням відповідача, ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 23.01.2019 було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Відповідно до повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 19.06.2018 №3011/3012/18-32/3013/18-33, проведення експертизи є неможливим, з огляду на відсутність оригіналу досліджуваної розписки. Так, на початку розгляду справи позивачем було долучено оригінал розписки від 19 травня 2012 року, проте, зазначений оригінал зник, як тільки постало питання про можливе проведення експертизи. У матеріалах справи наявний акт, зі змісту якого вбачається, що після ознайомлення [PERSON] 07.08.2013 було виявлено відсутність в матеріалах справи оригіналу розписки [PERSON] про отримання суми грошей /а.с. 24/, про що складено відповідний акт. Представник відповідача стверджує, що у матеріалах справи наявна лише копія розписки, на якій відсутні будь-які зазначення про те, що цей документ відповідає оригіналу. Натомість, заочне рішення суду у даній справі було скасовано ухвалою від 27 квітня 2016 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. Відповідачем категорично заперечується сам факт отримання грошових коштів його сином - [PERSON] . Враховуючи вищезазначене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 11 вересня 2024 до суду від представника позивача надійшли пояснення по суті позову, де зазначено, що станом на день розгляду справи відсутне будь-яке встановлене законодавством належне та допустиме підтвердження факту відсутності правовідносин позики між позивачем та [PERSON] , а враховуючи презумпцію розгляду цивільних справ та наявні в матеріалах справи підтвердження правовідносин позики, вказаний факт не потребує додаткових доказів. Залучений до справи спадкоємець має враховувати наступне. Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, на момент відкриття спадщини було наявне зобов?язання (обов?язок) повернути грошові кошти у розмірі 30 000 (тридцяти тисяч) доларів. Представник позивача зауважує, що в даному випадку на спадкоємця покладаються і обов?язки визначені ст.1050 ЦК України, тобто як визначено в ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Таким чином, спадкоємець отримав у спадок суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений. Виходячи з викладеного вище просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, та стягнути з [PERSON] , який є спадкоємцем позичальника, на користь [PERSON] , що є кредитором, суму боргу в розмірі 30 000 (тридцяти тисяч) доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми до дня визнання померлим, що становить суму у розмірі 2 700 (дві тисячі сімсот) доларів США та інфляційні в розмірі 23 962 (двадцять три тисячі дев?ятсот шістдесят два) доларів США, знов таки до дня визнання померлим. загальна сума до відшкодування на сьогодні складає 56662 (п?ятдесят шість тисяч шістсот шістдесят два) долари США. 07 листопада 2024 року до суду від представника позивача надійшли пояснення по суті поданного відповідачем клопотання, де зазначено, що позов було подано до позичальника, яким був [PERSON] і саме з ним відбувалися відносини позики. Підтвердженням реальності таких відносин є розписка, оригінал і копія якої були подані позивачем до матеріалів справи, що зафіксовано Верховним Судом, як факт встановлений при розгляді справи. При цьому, в подальшому, виникли інші правовідносини, а саме спадкові правовідносини. Однак, вкотре, сторона відповідача намагається підмінити одні правовідносини іншими та за рахунок цього уникнути необхідності виконання обов`язків. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов. У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що згідно копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, 19 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено у письмовій формі договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від позивача 240 000 грн, строк повернення коштів визначено до 14 серпня 2012 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року задоволено заяву [PERSON] , зацікавлені особи: [PERSON] , [PERSON] , Головне управління юстиції в м. Києві про визнання особи безвісно відсутньою. Визнано [PERSON] , [INFO] безвісно відсутнім з 01 грудня 2011 року. Цим рішенням встановлено, що [PERSON] пішов з дому та не повернувся. По факту зникнення [PERSON] 27 жовтня 2011 року Солом`янським РУ ГУМВС України в м. Києві була відкрита оперативно-розшукова справа № 09-2060, в якій 13 листопада 2011 року винесено постанову про заведення оперативно-розшукової справи та оголошено державний розшук [PERSON] . Місцезнаходження [PERSON] не встановлено. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року [PERSON] оголошено померлим. Днем смерті [PERSON] вважати день набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 12 лютого 2016 року, [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 7. П`ятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 253/2016 після смерті [PERSON] , згідно якої єдиним спадкоємцем за законом є батько спадкодавця ? [PERSON] . Ухвалою суду від 08 лютого 2017 року за клопотанням представника відповідача по справі було призначено судову-почеркознавчу експертизу. Проведення даної експертизи доручено ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа». Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 2609/30529/12-ц (2-1548/17) № 2268, складеного 11 липня 2017 року експертом ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа», рукописний текст розписки від 19 (14) травня 2012 року, складеної від імені [PERSON] про отримання у [PERSON] грошей в сумі 240 000 грн, електрофотографічну копію якої надано на експертизу, виконаний [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] в розписці від 19 (14) травня 2012 року про отримання у [PERSON] грошей в сумі 240 000 грн, електрофотографічну копію якої надано на експертизу, виконаний [PERSON] . Зазначений висновок надано експертом Кривошейною О. П., відповідно до відомостей з Державного Реєстру атестованих судових експертів свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта Кривошейною О. П. станом на момент проведення зазначеної експертизи було недійсне. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року призначено по справі повторну судову - почеркознавчу експертизу. 21 червня 2018 року до суду надійшло повідомлення №3011/3012/18-32/3013/18-33 Київського науково-дослідного інституту судових експертизи (КНДІСЕ) від 19 червня 2018 року про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки не надано оригіналу досліджуваної розписки від імені [PERSON] від 19 травня 2012 року. За розрахунком позивача та уточнення позовних вимог сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми складає 1 606 502,28 грн, в тому числі 96 005,53 грн - 3 % річних та суми інфляційних у розмірі 710 996,75 грн. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно з частиною першою статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється з смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконано іншою особою. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (стаття 1282 ЦК України в редакції на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ). Відповідно до частини першої статті 37 ЦПК України у редакції, чинній станом на 19 липня 2016 року - заміни відповідача) у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) не встановив. У постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 6-2962цс16 наведено правовий висновок, що «чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс21) зроблені наступні висновки: «у спірних правовідносинах до складу спадщини входить, зокрема, обов`язок з відшкодування шкоди, що належав спадкодавцю ( [PERSON] ) за життя. Цей обов`язок не припинився внаслідок смерті боржника та продовжує існувати. Відтак процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника (фізичної особи) є цілком можливим. При вирішенні питання заміни учасника справи правонаступником та заміни сторони виконавчого провадження у разі смерті фізичної особи (боржника, відповідача) судам перш за все необхідно з`ясувати коло всіх спадкоємців померлої особи, а також встановити, чи пред`явлено кредитором вимоги до спадкоємців боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17(пункт 101)). Оскільки зі смертю боржника його грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (пункти 57-62), від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 69.5), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 39), від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункти 99-100)). […] задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункт 98)). … звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження, слід розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 ЦК України». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в цій справі (провадження № 61-11141св19), на яку посилається позивач, зазначено, що «у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. […] хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то умови договору щодо строків повернення позики чи сплати її частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. […] згідно принципу змагальності цивільного процесу, закріпленого у статтях 12, 81 ЦПК України, за яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, - доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц та від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2023 року у справі № 669/446/17 (провадження № 61-8415св21) зазначено, що «у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України». Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд враховує, що згідно журналу судового засідання від 22 березня 2013 року задоволено клопотання позивача про залучення до матеріалів справи оригіналу розписки. Згідно складеного при розгляді справи судом першої інстанції акту від 08 серпня 2013 року оригінал розписки зник з матеріалів справи після ознайомлення зі справою позивача (а. с. 25-26, 67 т. 1). Тобто суд констатує, що оригінал розписки знаходився у розпорядженні суду. Суд зазначає, що обов`язок щодо повернення боргу за договором позики не припиняється внаслідок смерті боржника. При цьому, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок смерті спадкодавця, при цьому підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Тому правовідносини у цій справі допускають правонаступництво і ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року замінено відповідача [PERSON] , який помер, його правонаступником [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] на праві власності належала частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Суд зазначає, що отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком, та не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Що стосується вимог про стягнення позики у сумі 799500 грн з розрахунку 30 750,00 доларів США, виходячи з курсу на 22.09.2016, а саме 26 грн за один долар США, оскільки, як зазначає позивач у заяві про збільшення позовних вимог, саме таку суду позичальник отримав та зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що була й передана, суд вважає її необґрунтованою, оскільки у розписці зазначено про передачу саме 240000 грн., які суд і вважає за можливе стягнути з відповідача в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Що стосується вимог про стягнення із [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] , на свою користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми в загальній сумі 1 606 502,28 грн.за період з 01.09.2012 по 01.09.2016 суд зазначає наступне. Так, згідно розрахунку, що доданий до матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з врахуванням індексу інфляції за період з 01.09.2012 по 01.09.2016 у сумі 1606502,28, виходячи з наступного розрахунку: 799500 (сума боргу); 1,889 - сукупний індекс інфляції;710996,75 інфляційне збільшення суми боргу та 96005,53 грн. - 3% річних. У спадкоємців у силу положень статті 1282 ЦК України із прийняттям спадщини виникає обов`язок задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за зобов`язаннями, які існували на час відкриття спадщини. За змістом частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, а тому таке зобов`язання спадкоємців може бути грошовим. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 12 лютого 2016 року, [PERSON] помер [INFO] . З заявою про збільшення позовних вимог позивач звернувся 28.09.2016 вже до [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] , та просив стягнути на свою користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми в загальній сумі 1 606 502,28 грн. Вказане грошове зобов`язання у вигляді 3 % річних і встановленого індексу інфляції за весь час прострочення не було включене та і не могло бути включеним до складу спадщини, оскільки не існувало на момент прийняття спадщини. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову у позові в цій частині. З врахуванням вищевикладеного позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір при зверненні до суду пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 3186,26 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial