Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

18 липня 2024 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Храмов М.П., звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів та стягнення пені зі сплати аліментів. В обґрунтування позову посилається на те, що сторони по справі мають спільну неповнолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем і на утримання якої з відповідача стягнуті за рішенням суду аліменти в розмірі 800 грн. щомісячно. Відповідач матеріально не утримує дитину, жодної допомоги не надає, і на теперішній час позивач вважає за необхідне змінити спосіб стягнення аліментів у розмірі достатньому, на її думку, для забезпечення розвитку дитину, у розмірі 1/4 частини доходів відповідача. Крім того, відповідно до розрахунків, наданих державним виконавцем, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів за період з липня 2016 року по травень 2024 року у розмірі 69\~221,06 грн. У зв`язку із ухиленням відповідача від обов`язку утримувати дитину і сплачувати аліменти на її утримання, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі, який не перевищує 100 відсотків заборгованості, а саме 69\~221,06 грн. Ухвалою судді від 01 серпня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судовий розгляд на 23 вересня 2024 року, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. Ухвалою суду від 23 вересня 2024 року судовий розгляд відкладений на 17 жовтня 2024 року через неявку учасників справи. 17 жовтня 2024 року оголошено перерву в судовому засіданні до 27 листопада 2024 року за клопотанням відповідача про необхідність звернутися до виконавчої служби для перевірки розрахунку заборгованості. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, пояснив, що він не працює, безробітний, у нього від першого шлюбу є дитина-інвалід, яка з ним не проживає, офіційно він не оформлював документи в УПтСЗН по її догляду, проте надати докази на підтвердження цих обставин не виявив бажання, також заперечив проти стягнення з нього пені, не погодився із розрахунком заборгованості, зазначив, що він з 2016 року намагався платити у повному обсязі і навіть більше, аліменти на утримання дочки [PERSON] , але припинив це робити у листопаді 2019 року, і на теперішній час він має сумніви щодо свого батьківства і має намір його оспорювати. Не зміг пояснити, чому у наданий за його клопотанням судом строк він не звернувся до державного виконавця для перевірки розміру заборгованості, послався на незгоду із тим, що він є батько неповнолітньої дитини. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частин 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, тягар доказування покладається виключно на особу, яка посилається на ту чи іншу обставину. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2010 року, який був розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 жовтня 2016 року (а.с. 15). Сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та на утримання якої рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2017 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року, стягнуті з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі 800 грн, щомісяця, до повноліття дитини (а.с. 12, 13, 16-20). Відповідно до розрахунку державного виконавця Покровського відділу ДВС у м. Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Івашиної Д.В. заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів у розмірі 800 грн на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] станом на 01.06.2024 становить 69\~221,06 грн (а.с. 21-22). Щодо зміни зміну способу стягнення аліментів. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтями 183, 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 181СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, законодавець чітко визначив, по-перше, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. По-друге, правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той з батьків, з ким проживає дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З правового аналізу вищезазначених норм вбачається, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс14. Позовні вимоги [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів ґрунтуються на недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб дитини і відсутності з боку відповідача матеріальної допомоги на утримання спільної дитини сторін. У будь-якому випадку відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу. Діюче законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності - змінювати його. Позивач скористалася своїм правом, визначив способом стягнення аліментів - їх присудження у частці від доходу батька. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. Згідно до положень ч. 2\~ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 року виснував, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Суд, враховуючи рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, мінімальний розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, матеріальне становище сторін, а також те, що відповідачем не\~надано доказів\~щодо неможливості\~сплати аліментів\~в частці\~від свого\~доходу,\~доказів щодо\~скрутного матеріального\~становища чи\~незадовільного стану\~здоров`я,\~які б\~унеможливлювали ним\~сплату аліментів\~на утримання\~неповнолітньої дитини\~у частці,вважає\~що позовні\~вимоги підлягають\~задоволенню шляхом\~зміни способу\~стягнення аліментів,\~що стягуються\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] ,\~визначеного рішенням\~Жовтневого районного\~суду міста\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області\~від 31\~січня 2017\~року у\~справі №\~212/4274/16-ц та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі\~1/4\~частини заробітку\~(доходу),\~щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до повноліття дитини, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили, у відповідності до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Відповідно до ст.\~71 Закону України «Про виконавче провадження»\~визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому\~Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. За\~положеннями ст. 195 СК України\~заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. При розрахунку заборгованості, суд бере до уваги надану позивачем довідку державного виконавця, якою визначено, що розмір заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , за період\~з липня 2016 року по травень 2024 року становить 69\~221,06 грн.\~Суд враховує, що довідка державного виконавця не оскаржувалась сторонами в судовому порядку, в матеріалах справи відсутні докази на спростування цього боргу, провадження у справі відкрито 01.08.2024 та відповідач мав достатньо часу для подання доказів державному виконавцю щодо виконання рішення та внесення необхідних сум, більш того судом за клопотанням відповідача надавався останньому для цього час. Стаття 196 СК України\~передбачає, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене\~ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили. Як роз`яснено у п. 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~роз`яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена уст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, виходячи зі змісту\~ст. 196 СК України, суд\~повинен встановити факт заборгованості зі сплати аліментів і наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене\~ст. 196 СК України, не пов`язується з дотриманням державним виконавцем вимог\~Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог\~ст. 18 ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов`язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню. З матеріалів справи вбачається, що відповідач знав про стягнення аліментів, свідомо не сплачував їх, принаймні з листопада 2019 року, тому заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача як особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, а тому позивач має право на стягнення пені у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно із ч. 1\~ст. 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У\~статті 196 СК України\~не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення пені у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої\~статті 196 СК України\~пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2018 року, справа №572/1762/15-ц). Перевіривши поданий суду розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, суд вважає, що розмір пені позивачем обраховано вірно, у тому числі із дотриманням вимог ч. 1 ст. 196 СК України щодо обмеження її розміру 100 відсотками заборгованості. Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що державний виконавець при складанні розрахунку заборгованості по сплаті аліментів не врахував платежі відповідача зі сплати аліментів у спірний період, суду не надано. Ураховуючи викладене, з урахуванням положень\~ст. 196 СК України, суд доходить висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів у період з липня 2016 року по травень 2024 року у сумі 69\~221,06 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за дві позовні вимоги у розмірі 2422, 40 грн.

Outcome: approved