Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.11.2023 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним відмовлено. 15.11.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Скрипченко Д.В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій просить приєднати до матеріалів справи докази судових витрат та ухвалити додаткове рішення щодо компенсації понесених відповідачем судових витрат. У вказаній заяві зазначає, що відповідачкою понесено наступні судові витрати: 146 040 грн - витрати на правничу допомогу; 15 000 грн - витрати на оплату перекладу відповіді головного управління юстиції, різноманітності та протидії дискримінації ФРН від 06.02.2022 на 60 арк.; 639,37 грн - судового збору за отримання копій документів від 28.08.2023; 9466 грн - оплата вартості експертизи від 20.08.2024; 12 000 грн - сплата за проведення науково-методичного аналізу висновку експерта Вінницького відділення КНІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26.04.2023 № 1345. 25.11.2024 представником позивача - адвокатом Кавійчик В.П. подано заперечення щодо заяви представника відповідача - адвоката Скрипченка Д.В. про стягнення судових витрат, у яких вказує, що враховуючи те, що представником відповідача не заявлено про суму витрат до закінчення дебатів, не надано доказів на підтвердження таких витрат під час розгляду справи, тому вважає, що заява про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає залишенню без розгляду. Окрім того, щодо витрат в сумі 12 000 грн за проведення науково-методичного аналізу висновку експерта додатково зазначає, що консультативний висновок не є складовою процесуальних дій, передбачених ЦПК України і не входить до переліку судових витрат, суд не визнавав необхідності виготовлення такого документа та він не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, тому вимога про стягнення витрат на виготовлення консультативного висновку є не обґрунтованою не підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника відповідача - адвоката Пересоляка О.С. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, вимоги підтримують в повному обсязі. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Кавійчик В.П. в судове засідання не з`явилися, у запереченнях на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі представник позивача просила розглядати заяву без її участі, з врахуванням письмових заперечень. Розглянувши заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення, суд доходить таких висновків. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (стаття 133 частина 3 ЦПК України). Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так, до закінчення судових дебатів відповідачем на підтвердження понесення витрат пов`язаних з розглядом справи, про які вказано у заяві про ухвалення додаткового рішення, надано лише довідку ФОП [PERSON] від 31.10.2023 щодо оплати перекладу відповіді головного управління юстиції, різноманітності та протидії дискримінації ФРН від 06.02.2022 на суму 15 000 грн (Т. 2, а.с. 20), яка була подана до суду 21.11.2023 разом з відзивом на позовну заяву. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати. Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, однак при ухваленні рішення судом не вирішено питання про судових витрат, пов`язаних із залученням перекладача, які були понесені відповідачем, хоча на момент ухвалення рішення докази понесення таких витрат були наявні в матеріалах справи, а саме - довідка ФОП [PERSON] від 31.10.2023 щодо оплати перекладу відповіді головного управління юстиції, різноманітності та протидії дискримінації ФРН від 06.02.2022 на суму 15 000 грн (Т. 2, а.с. 20), суд доходить висновку про необхідність їх стягнення з позивача. Окрім того, відповідно до квитанції АТ «Таскомбанк» № 9804-8630-3434-3325 від 24.08.2023, яка наявна в метеріалах справи (Т. 1, а.с. 163) відповідачем [PERSON] сплачено судовий збір за виготовлення копій документів, долучених до справи № 607/22205/21 у розмірі 628,06 гривень Підпунктом 6 пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за видачу судами документів встановлено такі ставки судового збору: 0,003 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожний аркуш копії. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, та при ухваленні рішення суду не вирішено питання щодо стягнення судового збору за виготовлення копій документів, долучених до справи, тому з урахуванням вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового зборі за виготовлення копій документів, долучених до справи в сумі 628,06 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Крім того, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України). Отже, у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21. За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів. Проте, підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Такі висновки викладені у постанов Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі №600/752/22-а. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив вирішити питання судових витрат на підставі доказів, які будуть подані протягом 5-ти днів після прийняття судом рішення у даній справі. В попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи складає 35 000 грн, в тому числі, витрати на правову допомогу - 20 000 грн, та 15 000 грн - вартість перекладу з німецької на українську мову відповіді Головного Управління юстиції, різноманітності та протидії дискримінації ФРН з додатками від 12.07.2023. В ухвалах та постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22, від 08.01.2024 у справі №580/3758/19, від 23.01.2024 у справі №380/12348/22 Верховний Суд дійшов висновку що, за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення. Наведене вище дає підстави вважати, що зазначення у прохальній частині відзиву на позовну заяву узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами розгляду справи не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд позбавлений можливості встановити склад таких витрат та факт їх понесення. Іншої заяви в порядку абзацу 2 частини восьмої статті 141 ЦПК України відповідачем чи її представником до постановлення судового рішення надано не було. При цьому, до закінчення судових дебатів відповідачем на підтвердження понесення витрат пов`язаних з розглядом справи, про які вказано у заяві про ухвалення додаткового рішення, не надано жодних доказів, окрім довідки ФОП [PERSON] від 31.10.2023 щодо оплати перекладу. Пунктом першим частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. (Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19). Як вбачається з долучених до заяви про ухвалення додаткового рішення матеріалів, договір про надання юридичних послуг № 1 та додаткові договори до вказаного договору датовані 24.11.2019, однак представником відповідача не обґрунтовано неможливості подання цих доказів до закінчення розгляду справи. Акт ДТ-07/11 здачі-приймання наданих послуг за договором ДТ № 01 про надання юридичних послуг від 24.11.2019 датований 07.11.2024, та підписаний [PERSON] 11.11.2024, тобто не існував на момент розгляду справи судом, а тому не може братися до уваги, що відповідає висновкам, викладених у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі №600/752/22-а. До того ж, суд звертає увагу на те, згідно переліку наданих послуг по справі № 607/22205/21 відповідно до Акту ДТ-07/11 здачі-приймання наданих послуг за договором ДТ № 01 про надання юридичних послуг від 24.11.2019, остання процесуальна дія (надана послуга), за яку представник відповідача просить стягнути витрати на правову допомогу з позивача, датована 26.09.2024, однак заява не містить жодного обґрунтування неможливості складення та подання такого акту раніше, тобто до закінчення судових дебатів. За таких обставин, враховуючи те, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив лише загальне прохання про необхідність стягнення судових витрат; до ухвалення у справі рішення не надав доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказав будь-яких причин, які унеможливлюють подання ним вчасно відповідних доказів; не повідомив про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд доходить висновку, що підстави для задоволення заяви про постановлення додаткового судового рішення та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відсутні. Щодо стягнення витрат за проведення експертизи. Так, на підтвердження витрат щодо проведення судової технічної експертизи документів № 419/24-2, до заяви про ухвалення додаткового рішення у справі долучено квитанції АТ КБ «Приватбанк» на суму 4566 грн від 22.07.2024 та АТ АКБ «Львів» на суму 4 900 грн від 22.07.2024. Окрім того, в матеріалах справи містить Акт здачі-приймання висновку експерта № 419/24-22, згідно якого вартість експертизи становить 6466 грн, які сплачено наперед. Разом з тим, відповідно до пункту першого частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Як вбачається з ухвали суду від 26.04.2024 про призначення судової технічної експертизи документів, судом було встановлено, що одним із доказів, на який покликався позивач, є розписка, видана від імені [PERSON] від 10.08.2009 про отримання від [PERSON] готівкових коштів у розмірі 8500 доларів США, а представник відповідача, заперечуючи проти вказаного доказу, зазначив, що вказана розписка могла бути виготовлена шляхом відтиску факсиміле. Однак, як вбачається з висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 419/24-22 від 20.08.2024, вказана обставина, для підтвердження якої представник відповідача просив призначити експертизу, не підтвердилася, а від-так судом не враховано вказаний висновок експерта для підтвердження обставин, на які покликався представник відповідача у клопотанні про призначення експертизи, при ухваленні рішення суду. Враховуючи наведене, а також те, що при ухваленні рішення, суд не врахував вказаний висновок експерта як доказ на підтвердження обставин, що були підставою відмови у задоволенні позову, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] не має права на відшкодування витрат за проведення експертизи № 419/24-22 від 20.08.2024. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22. Щодо витрат на проведення науково-методичного аналізу висновку експерта. На підтвердження витрат щодо проведення науково-методичного аналізу висновку експерта Вінницького відділення КНІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26.04.2023 № 1345/23-21, до заяви про ухвалення додаткового рішення у справі долучено квитанцію № 78НВ-Х99Н-4ХНЗ-ККЕН від 27.03.2024 на суму 12 000 грн від 27.03.2024. Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Так, представником відповідача 03.04.2024 подавався до суду консультативний висновок за результатами проведення науково-методичного аналізу висновку експерта № 1345/23-21 від 26.04.2023, складеного судовим експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Сімчук Л.Ю. на підставі заяви представника відповідача - адвоката Пересоляка А.О. Разом з тим, враховуючи вимоги частини третьої статті 133 ЦПК України, відшкодуванню підлягають лише витрати, пов`язані із проведенням експертизи чи залученням експерта. Консультативний висновок за результатами проведення науково-методичного аналізу висновку експерта не є висновком експерта, як одним із джерел доказів у цивільному процесі, вимоги до якого встановлені статтею 102 ЦПК України, а є лише результатом аналізу іншого висновку експерта, проведеного в межах кримінального провадження. При цьому, суд не залучав судового експерта [PERSON] для проведення науково-методичного аналізу висновку № 1345/23-21 від 26.04.2023. За таких обставин, вимоги представника відповідача щодо стягнення витрат на проведення науково-методичного аналізу висновку експерта не підлягають задоволенню. Окрім того, суд враховує, що квитанція про оплату за проведення науково-методичного аналізу висновку експерта датована 27.03.2024, однак причин, з яких такий доказ не міг бути наданий до ухвалення рішення, у заяві про ухвалення додаткового рішення суду зазначено не було. З урахуванням наведеного,

Outcome: partial