Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

27.05.2024 позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, яку уточнив 14.06.2024, за змістом якої просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у сумі 287,000,00 гривень, спричинену моральну шкоду у сумі 200 000,00 гривень; зобов`язати відповідача [PERSON] повернути [PERSON] транспортний засіб, - легковий автомобіль «Chevrolet Cruze», Vin-код № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2013 р.в., колір бежевий, оціночна вартість 12 000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 01 березня 2023 року між ФОП [PERSON] (далі позивач) та [PERSON] (далі відповідач) укладено договір відповідального зберігання з правом користування № 01/03/2023 від 01.03.2023. За умовами вище зазначеного договору позивач передав відповідачу на збереження належне йому майно, а саме легковий автомобіль марки "Chevrolet Cruze", номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2013, колір бежевий, оціночною вартістю 12 000 доларів США на строк до 01.03.2024 року. Відповідно до цього договору відповідач мав можливість використовувати зазначений транспортний засіб для задоволення своїх господарських потреб, якщо вони не суперечать чинному законодавству України. За умовами того ж договору відповідач щотижня повинен був сплачувати позивачу амортизаційні витрати у розмірі 28\~700,00 гривень. Так, відповідач, як стверджується у позовній заяві, протягом двох місяців виконував зобов`язання та сплатив 58\~400,00 гривень, однак перестав виходити на зв`язок з позивачем та припинив оплату вище зазначених амортизаційних витрат. Автомобіль відповідач так і не повернув. Сторона позивача зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення автомобіля. На момент звернення до суду з даною позовною заявою договір відповідального зберігання з правом користування № 01/03/2023 від 01.03.2023 вже не діє і на момент закінчення дії цього договору заборгованість склала 287\~000,00 гривень. Окрім цього позивач вважає, що відповідач спричинив останньому моральну шкоду, яка виразилась у душевних хвилюваннях внаслідок безповоротної втрати транспортного засобу, який він використовував для задоволення власних потреб. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 200\~000,00 гривень. Зважаючи на ухилення відповідача від взятих на себе зобов`язань та повне ігнорування умов договору відповідального зберігання з правом користування №01/03/2023 позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді від 24.06.2024 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Виклик відповідача у справі здійснено засобами поштового зв`язку за останньою зареєстрованою адресою. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання. Судом визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачкою. Роз`яснено, що відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. Судом роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України також роз`яснено, що у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Ухвалою суду від 10.10.2024 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача адвокат Романок А.Ф. в судовому засіданні 09.12.2024 заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі на підставі наявних доказів, просила задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні повторно присутній не був, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово та належним чином шляхом надіслання судових повісток. Так, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, жодних заяв або клопотань до суду не подав, маючи достатньо часу для висловлення заперечень проти позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій у справі, судом вчинено не було за відсутності клопотань учасників справи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі встановлених обставин та у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку присутніх учасників справи, відсутність заперечень сторони позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив вирішувати справу на підставі наявних у ній доказів, а саме постановив ухвалу згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку, що видно з протоколу судового засідання. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази, вислухавши пояснення предсаниці позвача, з`ясувавши правовідносини між сторонами та перевіривши їх наявними доказами, суд дійшов висновку про те, що позов не є обґрунтованим, відповідно, не підлягає задоволенню, виходячи із такого. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Судом встановлено, що 01.03.2023 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір відповідального зберігання з правом користування № 01/03/2023 за умовами якого [PERSON] отримав на збереження майно, а саме, легковий автомобіль марки "Chevrolet Cruze", номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2013, колір бежевий, оціночною вартістю 12 000 доларів США на строк до 01.03.2024 року. Відповідно до п.2.2, 2.3 договору [PERSON] сплачує ФОП [PERSON] за користування майном суму його амортизаційних витрат, що становить 28\~700,00 гривень на календарний місяць. Оплату здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок [PERSON] вказаного у договорі кожного понеділка з дня підписання цього договору. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За приписами ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1,2 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Відповідно до ч.1,2 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до ст.938, 949 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання, та зобов`язаний повернути покпажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Так, позивачем [PERSON] надано акта прийому-передачі автомобіля від 01.03.2023, в якому вказано, що ФОП [PERSON] передав [PERSON] транспортний засіб марки "Chevrolet Cruze", номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2013, колір бежевий, оціночною вартістю 12 000 доларів США, однак з наданого доказу суд не може встановити чи дійсно вказаний автомобіль разом у вказаній комплектності був переданий продавцем [PERSON] , оскільки у графі «Дата і місце видачі автомобіля» не зазначено дату видачі, вказано лише населений пункт - місто Дніпро. Факт передачі автомобіля [PERSON] не зафіксований й будь-яким іншими письмовим доказом. Разом з цим, обґрунтовуючи позовну заяву позивач зазначив, що [PERSON] виконував зобов`язання та сплатив 58\~400,00 гривень, однак жодного належного та допустимого доказу сплати вказаної суми за вказане зобов`язання до суду не надано. Також, позивач вказує, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення автомобіля в позасудовому порядку, одна наведене не знайшло свого підтвердження наданими доказами. Зазначене не впливає на висновки суду, адж обов`язкового досудового врегулювання спору умовами договору та чинного законодавства не передбачено. Посилання позивача [PERSON] на наявність доказів копії скриншотів переписки сторін у застосунку «Телеграм» суд відхиляє як недопустимі докази, оскільки з наданих скріншотів неможливо встановити дані учасників цього листування, крім того, наявності дозволу на розкриття таємниці листування. Так, згідно зі статтею 306 ЦК України фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції. В обгрунтування вимог позивач також вказав, що 24.11.2023 до ЄРДР за № 12023046650000566 за ст. 190 КК України внесено відомості стосовно вчинення шахрайських дій [PERSON] з метою незаконного заволодіння транспортним засобом «Chevrolet Cruze», номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2013, колір бежевий, в рамках якого було винесено ухвалу про залучення цього транспортного засобу як доказ по справі та накладено арешт, однак не надав суду будь-яких доказів щодо наявності кримінального провадження, копії ухвали про накладення арешту, витягу з ЄРДР, чи здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні тощо. Окрім того, суд зауважує, що позивачем не надано правовстановлюючих документів, які б підтверджували, що станом на дату укладення договору він є власником транспортного засобу "Chevrolet Cruze", номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2013, колір бежевий, а відтак, що саме його право порушено. Фотознімок транспортного засобу не свідчить про його державну реєстрацію. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, які б доводили обставини, на які він посилається в обґрунтування позову. Зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом про захист порушеного, на його думку, права власності, обрав спосіб захисту свого права шляхом зобов`язання відповідача виконати зобов`язання, а саме повернути позивачу належний йому транспортний засіб. Разом з цим, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року по справі № 910/16744/17 вказала, що такий спосіб захисту як примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його. Примусове виконання обов`язку в натурі має наслідком імперативне присудження за рішенням суду (стягнення, витребування тощо) і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.08.2018 р. у справі №925/1265/16, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Отже, належним способом захисту права позивача із врахуванням змісту договору від 01.03.2023 (п. 1.5, п. 2.2) дійсно може бути як витребування майна з чужого незаконного володіння, так і стягнення з відповідача заборгованості за договором за період його дії. Представник позивача також просив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів. Зокрема, згідно з ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту завдання йому такої шкоди, не надано відповідних доказів, крім того, на переконання суду, вказана вимога є похідною від вимог про витребування транспортного засобу та стягнення збитків, тому позовв частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За наведених обставин судові витрати, понесені [PERSON] , сплачені при зверненні до суду, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed