Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач звернувсь до Ірпінського міського суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з нього стягнені аліменти на утримання доньки [PERSON] , 2018 року народження, в розмірі частини доходу. Рішення суду виконується, заборгованості по аліментам немає. Але у серпні 2023 року у нього народилась ще донька [PERSON] та 13 вересня 2023 року між ним [PERSON] укладено договір про сплату аліментів в розмірі 1/6 частини його доходу. Тобто на його утриманні з`явились ще дві особи, оскільки дружина доходу не має, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Також не має власного житла і несе витрати на його оренду. Дані обставини є істотними, оскільки його матеріальний стан значно погіршився, що є підставою для зменшення розміру аліментів. Також вважає, що зменшення розміру аліментів до 1/6 частини відповідатиме його сімейному та матеріальному стану на день подання позову. Просив суд зменшити розмір аліментів, встановлених рішенням суду та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2023 року цивільну справу направлено до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду за підсудністю. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідачка [PERSON] вказала, що позивач зареєстрований по [ADDRESS] . У цій квартирі також зареєстрована його донька [PERSON] та дружина, яка є співвласником квартири. Квартиру, яка належала йому на праві власності він продав у липні 2023 року за 333\~500 грн., а продав автомобіль у серпні 2022 року. На час розгляду справи він має у власності земельну ідянку площею 0,1007га в с.Мироцьке. Також [PERSON] офіційно працевлаштувався та отримує заробітну плату вище середньостатичного по району, але не повідомив про дану обставину виконавчу службу, фактично сплачуючи аліменти в меншому розмірі та станом на січень 2023 року мав заборгованість. Тому його і сімейне, і матеріальне становище покращилось, він має змогу продовжувати сплачувати аліменти в розмірі частини свого доходу. Такий розмір аліментів відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини. Просила відмовити у задоволенні позову. 21 лютого 2024 року до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог. Вказав, що після народження доньки (07 серпня 2023 року) та укладення договору про сплату аліментів (13 вересня 2023 року) у нього змінився значно матеріальний стан. Тому аліменти слід зменшити після настання таких обставин, а саме з 14 вересня 2023 року. Просив суд зменшити розмір аліментів, встановлених рішенням суду та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 вересня 2023 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2024 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти позову заперечували. Просили суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . 07 жовтня 2020 року Ірпінський міський суд Київської області видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи із 15 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (справа 367/5980/20). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у\~статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При вирішенні питання про стягнення та розмір стягуваних аліментів, суд виходив із загальних встановлених норм про стягнення аліментів. Боржник [PERSON] із стягненим розміром аліментів погодився, оскільки судовий наказ за його заявою не переглядався, є чинним та пред`явлений для примусового виконання. Згідно довідки державного виконавця Бучанського ВДВС Бучанського району заборгованість по судовому наказу 367/5980/20 станом на 25 січня 2023 року становить 11\~661,65 грн., при цьому розмір аліментів обраховувався з встановленого розміру середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості (травня 2022 року по січень 2023 року). Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення позову, посилався на наявність у нього ще однієї дитини, на утримання якої він сплачує аліменти до договору, перебування дружини у відпустці по догляду за дитиною, зміну його матеріального і сімейного стану в стан погіршення, а також те, що сукупний розмір аліментів, які він сплачує на двох дітей є різними. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частиною 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У свою чергу, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посила ється як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо змін майнового та сімейного становища [PERSON] встановлені наступні обставини. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з якою мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 13 вересня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про сплату аліментів на дитину, за яким [PERSON] зобовязувався сплачувати суму аліментів в розмірі 1/6 частина з усіх видів свого заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення донькою повноліття, [PERSON] (п.3). Аліменти сплачуються будь-яким способом: готівкою, що має бути підтверджено розпискою, грошовим переказом, банківським переказом (п.4). На час вирішення цієї справи [PERSON] працює на посаді головного спеціалісту відділу оперативного інформування головного управління стратегічного прогнозування Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції Міністерства внутрішніх справ, отримує заробітну плату. З декларацій [PERSON] за 2022 рік вбачається, що декларант мав у власності квартиру площею 33,3 кв.м в смт Ворзель Бучанського району, земельну ділянку площею1007кв.м в с.Мироцьке Бучанського району, автомобіль Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, у користуванні службову квартиру площею 35,3 кв.м в м.Києві; отримав у подарунок в негрошовій формі вартістю 100\~000 грн. Його дохід становив 12\~761 грн. та допомога єПідтримка 6500 грн. Крім того, його грошові активи становили: 400\~000 грн., 50\~000 дол.США, 25\~000 євро. Його дружина [PERSON] мала у власності автомобіль Nissan Juke, 2012 року випуску, отримувала заробітну плату в розмірі 644\~357 грн., грошові активи: 200\~000 грн., 10\~000 дол.США. З декларацій [PERSON] за 2023 рік вбачається, що декларант мав у власності земельну ділянку площею1007кв.м в с.Мироцьке Бучанського району, автомобіль Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, у користуванні квартиру площею 35,3 кв.м в м.Києві; отримав у подарунок в негрошовій формі вартістю 100\~000 грн. Його дохід становив 280\~724 грн., дохід від відчуження майна 333 500грн. Крім того, його грошові активи становили: 833 500 грн., 50\~000 дол.США, 25\~000 євро. Його дружина [PERSON] мала у власності автомобіль Nissan Juke, 2012 року випуску, отримувала заробітну плату в розмірі 498 988 грн., соціальна допомога 6816 грн. та 13760 грн., грошові активи: 200\~000 грн., 15\~000 дол.США. Крім того, донька позивача [PERSON] отримала від [PERSON] подарунок у грошовій формі 200\~000 грн. та має грошові активи: 5000 дол.США. Також матеріали справи не містять доказів того, що дружина позивача [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років; доказів того, що позивач сплачує (перераховує) своїй дружині кошти по укладеному договору. З поданих декларацій не вбачається за можливе встановити погіршення майнового стану позивача після народження дитини як станом на дату подання позову, так і на час прийняття судом рішення. Таким чином, перевіривши матеріали справи в межах доводів позову, суд вважає, що у справі відсутні будь-які належні і достатні докази погіршення майнового стану позивача та того, що з моменту підписання договору про сплату аліментів на утримання дитини - [PERSON] його майновий стан не дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] у визначеному судом розмірі, а лише зміна його сімейного стану - народження дитини від іншого шлюбу та стягнення аліментів на їх утримання, не є безумовною і самостійною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.05.2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03.06.2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20). Також, слід зауважити, що відповідно до судового наказу розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні ще одну дитину, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення доньки - [PERSON] та суперечитиме її інтересам. Натомість, позивач, який не є непрацездатним, зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел доходів для забезпечення гідних умов проживання й розвитку власних дітей. З огляду на викладене, суд вважає, що з урахуванням всіх обставин справи, матеріальних потреб спільної доньки, обов`язку другого з батьків також утримувати дитину, стану здоров`я платника аліментів, який є чоловіком працездатного віку, відомості про незадовільний стан його здоров`я відсутні, також відсутні докази зміни майнового стану, позовні вимоги не підлягають до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed