Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

У грудні 2023 року фізична особа-підприємець [PERSON] засобами поштового зв`язку звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, згідно заяви про збільшення позовних вимог від 31 липня 2024 року, просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу № 7441/2023/3998710 транспортного засобу марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] , укладений 16 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , оформлений та підписаний в Територіальному сервісному центрі № 7441 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області; - скасувати державну реєстрацію транспортного засобу марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] , проведену Територіальним сервісним центром № 7441 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7441/2023/3998710 від 16 серпня 2023 року; - визнати недійним договір купівлі-продажу № 7441/2023/3998698 транспортного засобу марки «VOLVO», моделі FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] , укладений 16 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , оформлений та підписаний в Територіальному сервісному центрі № 7441 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області - скасувати державну реєстрацію транспортного засобу марки «VOLVO», моделі FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] , проведену Територіальним сервісним центром № 7441 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7441/2023/3998698 від 16 серпня 2023 року; - визнати недійсним договір дарування № 7441/2023/4003522 транспортного засобу марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] , укладений 18 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійним договір дарування № 7441/2023/4003516 транспортного засобу марки «VOLVO», моделі FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] , укладений 18 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] . Обґрунтовано позов тим, 18 серпня 2020 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 18/08/20 про надання транспортно-експедиторських послуг з міжнародних і внутрішніх вантажоперевезень автомобільним транспортом. За умовами вказаного договору позивач виконав усі зобов`язання перед ФОП [PERSON] . Натомість остання свої зобов`язання з оплати за надані послуги перед позивачем не виконала, у зв`язку із чим позивач звертався до Господарського суду Чернігівської області з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованостей за 2021-2022 роки. Під час розгляду справи у суді позивачем було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належні [PERSON] транспортні засоби, а саме на: «SCHMITZ» S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] та «VOLVO» FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] . Проте, ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 04 липня 2023 року у справі № 927/912/23 було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14 серпня 2023 року у справі № 927/912/23 стягнуто з ФОП [PERSON] на користь позивача заборгованість з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, а також судові витрати на загальну суму 247509 грн. 56 коп. З відповіді на адвокатський запит щодо майнового стану [PERSON] позивачу стало відомо, що 16 серпня 2023 року належні [PERSON] автомобілі марки «SCHMITZ» S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] та марки «VOLVO» FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] були перереєстровані на нового власника за договорами купівлі-продажу. Тобто майновий стан [PERSON] суттєво змінився через 2 дні після прийняття рішення Господарським судом Чернігівської області. Таким чином, відповідач свідомо і навмисно позбулася свого вартісного майна, за рахунок якого можна було б забезпечити виконання судового рішення, яке нею не оскаржувалось і набрало законної сили. Така поведінка свідчить про ухилення від виконання законного рішення суду, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом. Вказану справу було визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Карапуті Л.В. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. У встановлений судом строк відповідачі відзивів на позов не подали. 15 січня 2024 року представник третьої особи направила через систему «Електронний суд» письмові пояснення в яких зазначила, що до основних функцій ТСЦ МВС, зокрема, належить: проведення реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів з видачею свідоцтв про реєстрацію тимчасових реєстраційних талонів та номерних знаків на транспортні засоби, здійснення обміну реєстраційних документів та номерних знаків на транспортні засоби, зняття з обліку зареєстрованих транспортних засобів. Відповідно до Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортних засобів передбачає, що реєстраційні дії щодо транспортних засобів здійснюються з метою державного обліку та контролю за використанням автомобілів, а не посвідчення права власності та користування транспортними засобами. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане за результатами проведення реєстраційних дій, лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте, як самостійний документ право власності у особи не породжує. Абзацом 5 пункту 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок), визначено, що державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується, зокрема, у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу; на підставі рішення суду. Таким чином, судове рішення про визнання недійсними договорів і буде підставою для скасування державної реєстрації транспортних засобів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Проте, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Деснянського районного суду м. Чернігова відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 26.03.2024 № 887/0/15-24 та на підставі рішення зборів суддів Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.03.2024 № 4, вказану справу передано до канцелярії суду для призначення повторного автоматизованого розподілу в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 квітня 2024 року дану справу визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Рахманкуловій І.П. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Рахманкулової І.П. від 02 квітня 2024 року справу призначено до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Під час розгляду справи з`ясувалося, що транспортні засоби: причіп марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] та автомобіль марки «VOLVO», моделі FH 420, 12777 куб.см., 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] за двома договорами дарування від 18 серпня 2023 року були переоформлені на [PERSON] - сина відповідача [PERSON] , а тому його за клопотанням представника позивача було залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Крім того, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року, задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на належні [PERSON] транспортні засоби: причіп марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] та автомобіль марки «VOLVO», моделі FH 420, 12777 куб.см., 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] . Позивачем, враховуючи вказані обставини, 01 серпня 2024 року подано до суду заяву про збільшення позовних вимог щодо оскарження договорів дарування, яка прийнята судом. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, а державним виконавцем не в повній мірі вжито заходів для розшуку майна боржника [PERSON] , в тому числі стягнення може бути звернуто на інший автомобіль, належний боржнику. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ширай А.А. у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідачу [PERSON] не було відомо про наявність боргу у [PERSON] перед позивачем, а тому вона є добросовісним набувачем за оскаржуваними договорами. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, заяв чи клопотань до суду не подала, причин неявки суду не повідомила. Представник третьої особи у судовому засіданні при вирішенні справи поклалася на розсуд суду, проте просила врахувати, що саме по собі визнання недійсними оспорюваних договорів є підставою для скасування державної реєстрації, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 18 серпня 2020 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (експедитор) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (перевізник) було укладено договір № 18/08/20 про надання транспортно-експедиторських послуг з міжнародних і внутрішніх вантажоперевезень автомобільним транспортом (а.с. 7-8). Проте, відповідач умов вказаного договору не виконала, у зв`язку із чим позивач звертався до Господарського суду Чернігівської області з позовом про захист своїх прав та стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості за 2021-2022 роки у примусовому порядку (справа № 927/912/23). Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14 серпня 2023 року у справі № 927/912/23 стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість за вказаним договором з урахуванням інфляційних втрат і 3% річних та судові витрати на загальну суму 236931 грн. 86 коп. (а.с. 19-23). Також, додатковим рішенням Господарського суду Чернігівської області від 23 серпня 2023 року у справі № 927/912/23 стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] 10577 грн. 70 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Під час розгляду вказаної справи ФОП [PERSON] подавалася заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належні відповідачу транспорті засоби, а саме: автомобіль марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] та автомобіль марки «VOLVO» FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] . Проте, ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 04 липня 2023 року, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 вересня 2023 року, у задоволені заяви про забезпечення позову було відмовлено, оскільки саме лише посилання на неналежне виконання зобов`язань ФОП [PERSON] не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Ухвалою Верховного суду від 27 жовтня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП [PERSON] на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 04.07.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 (а.с. 11-14, 15-16, 17-18). За інформацією Головного сервісного центру МВС, належні [PERSON] транспортні засоби: марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] та марки «VOLVO» FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] були перереєстровані 16 серпня 2023 року на [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу за № 7441/2023/3998710 та № 7441/2023/39998698, укладених в ТСЦ 7441 (а.с. 25, 60, 61, 62). Як вбачається із вказаних договорів, ціна автомобіля марки «VOLVO» за домовленістю сторін склала 15000 грн., а напівпричепу марки «SCHMITZ» - 10000 грн. 18 серпня 2023 року, тобто через 2 дні після укладення договорів купівлі-продажу, [PERSON] відчужила [PERSON] транспортні засоби: марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] та марки «VOLVO» FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] , на підставі договорів дарування № 7441/2023/4003522 та № 7441/2023/4003516, укладених в ТСЦ 7441 (а.с. 108, 144, 145). У вказаних договорах дарування зазначено, що вартість напівпричепу марки «SCHMITZ» становить 10000 грн., а автомобіля марки «VOLVO» - 30000 грн. При оскарженні ухвали суду про забезпечення позову, відповідачами до суду апеляційної інстанції були подані звіти про оцінку транспортних засобів, згідно яких станом на 02 жовтня 2024 року ринкова вартість напівпричепу марки «SCHMITZ» становить 436152 грн., а ринкова вартість автомобіля марки «VOLVO» становить 788101 грн. Відповідач [PERSON] та представники відповідачів адвокати [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні стверджували, що транспортні засоби були придбані за ціною, значно вищою, ніж указано в договорах купівлі-продажу, а їх вартість була занижена з метою зменшення розміру податків. Крім того, відповідач [PERSON] суду пояснив, що фактично купляв транспортні засоби він за власні кошти, але оформлені вони були на його матір [PERSON] для уникнення віднесення такого майна до спільного майна подружжя, а тому, в подальшому, мати йому подарувала вказані вище транспортні засоби, і відтак вони є його особистою приватною власністю. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кашуба М.О. у судовому засіданні зазначив, що у [PERSON] на праві власності є автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER», за рахунок якого може бути погашено борг перед позивачем, і його вартість повною мірою покриває розмір заборгованості. Згідно інформації Головного сервісного центру МВС № 31/621АЗ-8465-2023 станом на 24 липня 2023 року за [PERSON] було зареєстровано три транспортних засоби, а саме: «MITSUBISHI OUTLANDER», VIN код № [NUMBER] , 2009 року випуску; «SCHMITZ», моделі S 01, № шасі [NUMBER] , 2010 року випуску та «VOLVO», моделі FH 420, 12777 куб.см., № шасі [NUMBER] , 2010 року випуску (а.с. 10). На спростування вказаних доводів представником позивача адвокатом Кутуковим С.О. надано до суду інформацію з Головного управління Національної поліції у Чернігівській області № 42аз/124/05/26-2024 від 14 листопада 2024 року, з якої вбачається, що автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER», VIN код № [NUMBER] , 2009 року випуску оголошено у розшук згідно постанови державного виконавця Клименко Т.М. від 25 вересня 2023 року у виконавчому провадженні № 72749411 і станом на 14 листопада 2024 року даних щодо спрацювань в ІП «Гарпун» не надходило. Крім того, за інформацією Державної митної служби України № 19/19-02-02/8.19/5302 від 15 листопада 2024 року, автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER», VIN код № [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , перетнув зелений коридор в пункті пропуску UA408090 (Россошани-Брічень) на виїзд 09 квітня 2022 року. Вказані докази спростовують доводи відповідачів про те, що вимоги стягувача можуть і повинні бути задоволені за рахунок реалізації автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER». За інформацією Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на виконанні у відділі перебувають виконавчі провадження: - № 72749411 щодо стягнення з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] 166810 грн. заборгованості, 3% річних у розмірі 7682 грн. 42 коп., інфляційних втрат у розмірі 53326 грн. 46 коп., судового збору в розмірі 3417 грн. 29 коп. та витрат на правничу допомогу, а всього в розмірі 236931 грн. 86 коп. Станом на 30 вересня 2024 року заборгованість складає 229250 грн. 85 коп. - № 72860228 щодо стягнення з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] 10577 грн. 70 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Станом на 30 вересня 2024 року заборгованість складає 10577 грн. 70 коп. - № 73832044 щодо стягнення з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] 372402 грн. заборгованості, 1836 грн 50 коп. 3% річних, 5613 грн. 65 коп. судового збору та 17722 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Станом на 30 вересня 2024 року заборгованість складає 397574 грн. 15 коп. Таким чином, загальний розмір заборгованості [PERSON] перед [PERSON] становить 637402 грн. 70 коп. На час розгляду даної справи, судові рішення, ухвалені на користь позивача, залишаються не виконаними. Представник позивача, адвокат Кутуков С.О. у судовому засіданні уточнив, що оспорювані догови є недійсними, оскільки вони направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, а отже такі правочини спрямовані на порушення публічного порядку. Надаючи оцінку доводам учасників процесу, суд враховує, що виконання судового рішення є складовою судового процесу, а ефективне виконання судового рішення є обов`язковою, необхідною умовою для виконання державою приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в аспекті права на справедливий судовий розгляд та статті 1 Протоколу 1 до цієї Конвенції в аспекті права на мирне володіння своїм майном (адже судове рішення про стягнення грошових коштів підпадає під захист статті 1 Протоколу 1 Конвенції). Як встановлено судом, відповідач, відчужуючи належні їй на праві власності автомобілі 16 серпня 2023 року, була обізнана про наявність судових рішень про стягнення з неї грошових кошті, а отже могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку стягнення суми боргу. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини третьої статті 13\~ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». Також, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Відповідно до частини першої статті 8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~може бути,\~зокрема,\~відновлення становища,\~яке існувало\~до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України.). Вказану правову позицію зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 У справі є очевидним, що учасники цивільних відносин при укладенні договорів купівлі продажу автомобілів за ціною, значно нижчою їх ринкової вартості, а у подальшому, фактично одразу шляхом вчинення договорів дарування матір`ю своєму сину транспортних засобів «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на майно боржника і зумовив для позивача настання негативних наслідків у вигляді невиконання судових рішень, адже у боржника фізично відсутнє майно, за рахунок якого можна задовольнити вимоги кредитора. Враховуючи викладене, з`ясувавши дійсні обставини та аналізуючи зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними (фраудаторними) договорів купівлі-продажу та договорів дарування транспортних засобів марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] та марки «VOLVO» FH 420, 2010 року випуску, № шасі [NUMBER] , підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про скасування реєстрації транспортних засобів, суд зазначає наступне. Абзацом 5 пункту 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року № 1388, визначено, що державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується, зокрема, у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу; на підставі рішення суду. З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації транспортних засобів задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про визнання договорів недійсними є самостійною підставою для скасування запису про їх реєстрацію за новими власниками. Також, у зв`язку з наявністю підстав для часткового задоволення позову, позивачу мають бути відшкодовані понесені у справі судові витрати на правничу допомогу. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із\~частинами першою,\~другою статті\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Кутуков Сергій Олександрович на підставі ордеру серії СВ № 1066053 від 22 грудня 2023 року та договору про надання правничої (правової) допомоги та послуг адвоката № б/н від 29 листопада 2023 року (а.с. 32, 34). Позивач сплатив адвокату Кутукову С.О. за договором № б/н від 29 листопада 2023 року 20000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 627 від 22 грудня 2023 року (7000 грн.), інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 712 від 07 березня 2024 року (6500 грн.) та платіжною інструкцією № 778 від 03 травня 2024 року (6500 грн.) (а.с. 33, 102, 103). Відповідно до\~частини другої\~статті 137\~ЦПК України,\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із\~частиною четвертою\~статті 137\~ЦПК України,\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі. Проте, враховуючи часткове задоволення позову, складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає за можливе стягнути 10000 грн. витрат на правничу допомогу. Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору також пропорційно до задоволених позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Outcome: partial