Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

09 вересня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини та визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 15777070, номер запису: 58 в книзі: 608пр-178. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що [INFO] померла її\~мати \~ [PERSON] , яка за життя заповіту не склала. Зазначає, що на момент смерті [PERSON] позивач проживала разом з нею за адресою: [ADDRESS] та є єдиною спадкоємицею. У власності померлої [PERSON] перебувала 1/2 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , інша 1/2 частка якої належить позивачці. 27.05.2024 року позивач звернулася до Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на належну [PERSON] частку квартири за адресою: [ADDRESS] , проте державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса Сальніковою З.В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою судді від 11.09.2024 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. 14 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» представник позивача [PERSON] [PERSON] надіслав клопотання, в якому просив проводити усі судові засідання по цій справі в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції по цивільній справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено. 18 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» представник позивача [PERSON] [PERSON] надіслав до суду клопотання, в яких просив провести підготовче судове засідання без участі позивача та її представника, а також просив викликати да допитати в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] з приводу відомих їй обставин про факт спільного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , у тому числі й на час смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 21.10.2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі; призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 28.11.2024 року о 12.00 год.; ухвалено викликати та допитати в якості свідка [PERSON] . Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні, призначеному на 28.11.2024 року, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.08.2023 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №7838. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.07.1968 року позивачка є донькою [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.11.1991 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17.01.2006 року позивачка розірвала шлюб з [PERSON] . Відповідно до Довідки від 18.06.2024 року №701, виданої головою ОСББ «ОСИП-1», [PERSON] з 13.04.2016 року фактично проживала сумісно зі своєю матір`ю [PERSON] по день її смерті за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира, розташована адресою: [ADDRESS] , з 18.08.2006 року, по частці, належить [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади №2024/002805850 від 20.03.2024 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 19.03.2024 року. 14.03.2024 року до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшла заява, яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №483 від [PERSON] про прийняття спадщини за законом до майна померлої [INFO] [PERSON] . Державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Сальніковою З.В. заведено спадкову справу №225/2024 року до майна померлої [INFO] [PERSON] . 27.05.2024 року позивач звернулася до Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на належну [PERSON] частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Сальнікової З.В. від 29.05.2024 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стало те, що нотаріус не знайшла підтвердження факту проживання позивача з померлою на час відкриття спадщини. Зважаючи на наведене, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено у зв`язку з порушенням строку прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Частиною першою\~статті 1258 ЦК України\~встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України\~передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Позивач не заявляла про відмову від спадщини, що залишилася після смерті її матері. Частина третя\~статті 1268 ЦК України\~вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1\~статті 29 ЦК України\~визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення\~статті 29 ЦК України\~не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у\~статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Позивач, звертаючись до суду із позовом, вказуває, що не була зареєстрована разом зі спадкодавцем у спірній квартирі, проте до дня її смерті проживала разом із нею за однією адресою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача та [PERSON] , яка померла [INFO] . Вказала, що позивач проживала однією сім`єю з [PERSON] з 2006 року (після розірвання шлюбу), купувала продукти харчування, прибирала будинок, прала речі. Коли приходила до них в гості, то бачила, що вони разом проживають. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою\~статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня\~ 2019 року в справі №484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі\~ №175/4514/20. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] по день смерті спадкодавиці [INFO] за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним. Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд враховує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст.ст.\~317,\~319 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до вимог\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правилами\~ст. 392 ЦК України\~передбачена можливість власника майна пред`явити позов про визнання його права власності якщо його право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вже зазначалась, Постановою державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Сальнікової З.В. від 29.05.2024 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стало те, що нотаріус не знайшла підтвердження факту проживання позивача з померлою на час відкриття спадщини. Зважаючи на наведене, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено у зв`язку з порушенням строку прийняття спадщини. Пунктом 23\~Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Таким чином, суд вважає, що вимоги про визнання права власності за [PERSON] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , не підлягають задоволенню так як існує інший порядок для їх вирішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Outcome: partial