Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Позивач зазначила, що 27.09.2003р. між сторонами укладено шлюб, [INFO] в них народився син [PERSON] , а [INFO] син [PERSON] . 11.08.2005р. (згідно позову, прим. суду) сторони придбали спірну квартиру [ADDRESS] . Шлюб між сторонами розірваний, відповідач має інше житло, де й проживає. Позаяк придбана сторонами квартира мала за площею, і позивачка із дітьми залишилася в ній жити, відповідач не заперечував проти передачі цього житла у власність позивачки, але постійно відкладав оформлення угоди. У зв`язку з тим, що діти сторін з народження постійно проживають у спірній квартирі разом із позивачкою, враховуючи їхні інтереси та потреби, маючи усну домовленість з відповідачем, позивачка просить про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на спірну квартиру [ADDRESS] в цілому. Також надала додаткові пояснення (а.с.137-139), згідно яких відповідач до квітня 2024р. не мав затримок по сплаті кредиту. Позов було подано в серпні 2023 року, заборгованість за сплатою кредиту складає 2135 доларів США (з 17000 доларів США первісного кредиту). З даних фактів є очевидним, що подружжя і за час шлюбу, і після розлучення не намагалось уникнути обов`язку сплати кредитним платежів. Не може йти мова і про намір виведення майна з-під обтяження, оскільки згідно з вимогами Закону України У «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи,, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Крім цього, подала письмові пояснення в порядку ст.43 ЦПК України (а.с.150-152), в яких зазначила, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів АТ «УКРСИББАНК». Погашення кредиту відбувалось нами за рахунок спільних коштів сторін та особистих коштів батьків позивачки, які надали 52 925грн 71коп., що в еквіваленті складає 5847 доларів США. Оскільки при погашенні кредиту при відсутності прострочки в погашенні банк приймає платежі лише з вказанням позичальника в якості платника, то в даних квитанціях платником зазначений відповідач. Комунальні послуги за спірну квартиру сплачує виключно позивачка. Відповідач не має інших дітей, аліментів на синів не платить, тому пообіцяв повністю передати позивачці та дітям право власності на це житло. Також вказує, що м. Дніпро межує з 4 областями, в яких ведуться активні бойові дії та регулярно обстрілюється ракетами. У випадку пошкодження або повного руйнування житла в Україні для підтримки постраждалих громадян запроваджена програма «еВідновлення», проте кошти за нею можуть отримати лише власники пошкодженого/зруйновано майна. Тож у випадку пошкодження квартири позивачка з дітьми не зможе отримати державну допомогу на отримання житла, позаяк власником квартири є відповідач. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала, суду пояснила, що спірна квартира придбана фактично за 30 000 доларів США. Нижча ціна вказана у договорі купівлі-продажу тому, що банк кредит на 30 000 доларів не давав. 15 000 доларів США передали позивачці її батьки, після продажу власної квартири, і відповідач цього не спростовує. На 17 000 доларів США в банку отримали кредит зі строком сплати до 2026р., з яких 13 000 доларів США виплатили в період шлюбу (з цих 13 000 доларів США 5800 доларів США дали позивачці батьки). В червні 2015р. сторони припинили жити однією сім`єю, після чого кредит сплачував відповідач, щомісячний платіж становив 200 доларів США. Залишок до повного погашення кредиту (приблизно 1700 доларів США) позивачка внесе власними коштами, щоб зняти іпотечну заборону. Просить визнати за нею право власності на квартиру в цілому, оскільки відповідач пообіцяв розпорядитися цим житлом на користь їх спільних дітей, але цього не зробив. Він купив собі інше житло 03.12.2024р. позивачка надала письмові пояснення, що її батьки у зв`язку в активними бойовими діями в Україні були змушені виїхати, і знайти копію договору продажу їх квартири по [ADDRESS] не вдалося. Але в квартирі батьків знайшлися квитанції про погашення ними кредиту АТ «УкрСиббанк» за період 2005-2011 роки, на загальну суму 14 730,30 доларів США. Оскільки при погашенні кредиту при відсутності прострочки в погашенні банк приймає платежі лише з вказанням позичальника в якості платника, то в даних квитанціях платником зазначений відповідач. Представник Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» просить відмовити у задоволенні позову, подала пояснення (а.с.100-121), згідно яких 12.08.2005р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК», та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №609ДИ184К, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 17 000 доларів США, у порядку і на умовах, зазначених у кредитному договору. Відповідно до п.1.4. кредитного договору, кредит наданий відповідачу для купівлі квартири. Того ж дня, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №609ДИ184К від 12.08.2005р. між [PERSON] та банком було укладено договір іпотеки №609ДИ1843, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. за реєстровим №5990. Згідно умов зазначеного договору в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Станом на 06.05.2024р. заборгованість за кредитним договорам складає 2 117, 23 доларів США. У випадку поділу майна будуть порушені права та інтереси кредитора АТ «УКРСИББАНК» та подальше виконання судового рішення про стягнення коштів за кредитним договором «УКРСИББАНК», оскільки поділ даного іпотечного майна ускладнює виконання рішення у подальшому. За правилами ч.1 ст.69 , ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Також 15.11.2024р. представник третьої особи подала додаткові пояснення, згідно яких відповідачем (позичальником) [PERSON] 07.11.2024р. платіжним дорученням №2 погашена заборгованість за кредитним договором №609ДИ184К (в системі обліку банку №10404100000) від 12.08.2005 року у повному обсязі. У зв`язку з повним погашенням заборгованості за кредитним договором №609ДИ184К (в системі обліку Банка №10404100000) АТ «УКРСИББАНК» не має заперечень щодо позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна (іпотечної квартири) за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності в цілому на квартиру за позивачкою. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, причин неявки не сповістив, відзиву не подав, направлені на його адресу судові повістки повертаються із довідками пошти про закінчення терміну зберігання. Про судовий спір обізнаний. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони уклали шлюб 27.09.2003р (а.с.), який, вже маючи двох дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , розірвали в судовому порядку рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2020р. (а.с.7-9). У цьому рішенні позивачка зазначала дату припинення проживання із відповідачем однією сім`єю 2017р., відповідач - лютий 2016р. 12.08.2005р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК», та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №609ДИ184К, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 17 000 доларів США, у порядку і на умовах, зазначених у кредитному договору (а.с.107-116). Відповідно до п.1.4. кредитного договору, кредит наданий відповідачу для купівлі квартири. 12.08.2005р., в період шлюбу між сторонами, придбана спірна квартира (а.с.10). ЇЇ вартість договорі купівлі-продажу зазначена 85 850грн (еквівалентно 17 000 доларам США, курс валют станом на 12.08.2005р. https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/archive/2005-08-12/). Власником квартири вказаний відповідач. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №609ДИ184К від 12.08.2005р. між відповідачем [PERSON] та банком було укладено договір іпотеки №609ДИ1843, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. за реєстровим №5990. Згідно умов зазначеного договору, в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.117-122). Позивачка просить визнати за нею право власності на цю квартиру, в цілому, відступивши від принципу рівності часток подружжя, мотивуючи тим, що відповідач пообіцяв розпорядитися квартирою на її користь та на користь дітей, чого дотепер не зробив. Посилається також на те, що відповідач не сплачував аліменти на утриманні дітей. Також посилається на те, що квартира придбана з 30 000 доларів США, з яких 15 000 доларів США надали її батьки. Також її батьки в період шлюбу між сторонами оплачували кредит від імені відповідача (в судовому засіданні спершу пояснила, що батьки виплатили 5 800 доларів США, а в поданій пізніше заяві що 14 730,30 доларів США, бо знайшла в батьківській квартирі квитанцій про сплату кредиту на цю суму). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)). Касаційний суд вже звертав увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою аргументації позики коштів на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). У справі, що розглядається, позивачка вказує, що спірна квартира фактично придбана за 30 000 доларів США. Доказів наведеного не подала. Вказує, що її батьки передали для купівлі спірної квартири 15 000 доларів США, які мали від продажу іншої квартири, але доказів передання їй такої суми, рівно як і доказів доказів продажу батьківської квартири не надала, правом клопотати про витребування доказів не скористалася. Зазначила суду різні суми, які, за її твердженням, сплатили її батьки в рахунок погашення кредиту в період шлюбу між сторонами, але в будь-якому випадку не подала доказів цього. В судовому засіданні позивачка пояснила, що сторони припинили проживати однією сім`єю з червня 2015р., під час розірвання шлюбу зазначала що з 2017р., але вказала, що після припинення подружніх відносин кредит сплачував відповідач. Банком надана довідка-розрахунок за кредитом, з якої випливає, що відповідач сплатив за період від липня 2015р. по жовтень 2024р. (до внесення останнього платежу за рахунок позивачки, про що в матеріалах справи мається розписка відповідача) 5 733,36 доларів США, а якщо подружні відносини припинилися пізніше, в 2017р. то в сумі меншій, але в будь-якому випадку поза розумним сумнівом не меншій, ніж внесені коштом позивачки 1 892,68 долари США, які повністю достроково погасили кредит. Згідно частини 3 статті 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд враховує, що синам сторін виповнилося 16 повних років, а відтак в силу положень частини 3 частці 160 СК України, їх місце проживання (з батьком або з матір`ю) визначається ними самими. Заборгованості відповідача по сплаті аліментів не встановлено. Попередні досудові домовленості сторін про розпорядження спірною квартирою, на які посилається позивачка, покласти в основу судового рішення не можна. З врахуванням викладеного судом у судовому засіданні не встановлено підстав для відступу від презумпції рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, тому слід здійснити поділ спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності по частині цієї квартири за кожною із сторін справи. Такий поділ не перешкоджає сторонам в подальшому поділити відповідне майно за згодою чи звернутись з відповідним позовом про виділ частки в натурі або із застосуванням правил щодо припинення частки у спільному майні з виплатою компенсації (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 569/19885/19). Судові витрати стягнути з відповідача за положеннями статті 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам 6 710грн (13420грн /2). Відтак позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial