Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

До Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей виконкому Металургійної районної у місті ради, про захист прав неповнолітніх дітей. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким встановити режим окремого проживання подружжя [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] та які перебувають у шлюбі, зареєстрованому 18.09.2010р. Центрально-міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №629. Встановити факт, що [PERSON] , ( [INFO] , РНОКГШ [NUMBER] ) самостійно виховує та утримує своїх доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері [PERSON] , ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) чи інших осіб. Судовий збір не розподіляти. В судове засідання 28.11.2024 року позивач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, та просить суд задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 28.11.2024 року не з`явилася, надала суду нотаріально завірену заяву про розгляд справи без неї, без подання нею відзиву на позовну заяву, за наявними у справі матеріалами. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, органу опіки та піклування Костя Р.Г. в судове засідання 28.11.2024 року не з`явився подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає, та додатково надав до матеріалів справи акт обстеження житлово-побутових умов. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та, з урахуванням положень ч.1 ст.81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст.13 ЦПК України, згідно положень якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] та відповідач [PERSON] , [INFO] перебувають у шлюбі зареєстрованому 18.09.2010р. Центрально-міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №629, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 18.09.2010р., актовий запис №629/. Від даного шлюбу у сторін народились діти: донька [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серія [NUMBER] , серія [NUMBER] . Спільне життя позивача з відповідачем не склалося. На даний час шлюбні відносини фактично між ними відсутні, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Через постійні сварки, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, подальше сумісне життя і збереження сім`ї на даний час позивач вважає неможливим. Позивач з грудня 2023 року фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . В січні 2024 року, відповідач привезла до позивача доньок разом із особистими речами та заявила, що не справляється з їх вихованням, а тому діти повинні проживати з батьком. Таким чином, з січня 2024 року, і на час звернення до суду з даним позовом, доньки проживають з позивачем адресою його фактичного проживання: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору оренди від 05.12.2023 року. Відповідач [PERSON] мешкає за адресою реєстрації по [ADDRESS] . Піклування та виховання дітей здійснюється виключно батьком, у якого з доньками завжди були гарні відносини, він дуже любить своїх доньок, піклується про них, забезпечує їх всім необхідним для фізичного та духовного розвитку. Доньки виявляють більшу схильність до батька, ніж до матері. У позивача з доньками наявна емоційна близькість, діти мають більшу емоційну прихильність до батька, почуття спільності та єдності з батьком, проживання із батьком, без постійного проживання із матір`ю, позитивно впливає на їх психоемоційний стан. Позивач працює, має стабільний заробіток, необхідний для утримання та виховання доньок, що підтверджується копією форми ОК-5, ОК-7 індивідуальні відомості про застраховану особу з Пенсійного фонду України позивача, копією характеристики №444 від 07.10.2024р Криворізького ліцею академічного спрямування «Міжнародні перспективи», копією характеристики №440 від 07.10.2024р Криворізького ліцею академічного спрямування «Міжнародні перспективи». Позивач вважає, що встановлення режиму окремого проживання між подружжям дозволить зберегти сім`ю та наддасть дружині свободу дій і час для прийняття зваженого рішення, чи дійсно вона хоче руйнувати сім`ю. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 56 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружино» та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Пленум Верховного Суду України п.12 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням руду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Враховуючи, що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час подання позовної заяви до суду сторони не поновили спільного проживання, вважаю, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання, наявні обидві умови, а саме: небажання проживати спільно і припинення сімейних відносин. Крім того, згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden"(№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія А, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway"від 07 серпня 1996 року, § 78). У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі "М. Є. проти України" йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків. Таким чином, враховуючи, що з 2024 року по день подання позовної заяви діти позивача проживають разом із батьком, який забезпечує їх повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; батько їх матеріально утримує, здатний забезпечити доньок усім необхідним, вважаю, що встановлення факту перебуванні дітей на його самостійному утриманні та вихованні відповідатиме [PERSON] та [PERSON] якнайкращим інтересам. Зі змісту поданої заяви убачається, що задоволення позову може породжувати виникнення прав та обов`язків визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Так, відповідно до ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції, що діє на теперішній час) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації: жінка та чоловіки, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вбачається, що факт перебування на вихованні та утриманні дітей, є юридично значимим, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав позивача та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав, а також впливає на захисту прав та інтересів його сім`ї і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів дітей позивача, а тому позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Позивач не ставить перед судом питання, щодо стягнення з відповідача судового збору на свою користь. На підставі викладеного та

Outcome: approved