Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

В листопаді 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: - прийняти рішення про усунення перешкод у здійсненні позивачем [PERSON] права користування та розпорядження своїм майном, шляхом примусового виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] померла його дочка - [PERSON] , якій на праві приватної власності належала зазначена вище квартира. Після смерті доньки, позивач, як спадкоємиць першої черги за законом отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого є власником спірної квартири. Однак, позивач, як власник спірної квартири, позбавлений можливості, користуватися цією квартирою та розпоряджатися нею, оскільки у вказаній квартирі без законних підстав проживає відповідач, якому на праві приватної власності належить також інша квартира. На думку сторони відповідача, він перебував з померлою [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках, а тому вселився до квартири на законних підставах. Позивач вважає, що такі доводи відповідача є безпідставними, оскільки позов відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем; зміна черговості спадкування, був залишений ухвалою суду без розгляду, на підставі п. 3) ч. 1 ст. 257 ЦПК України. В досудовому порядку, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою звільнення, належної позивачу квартири та передачі йому ключів від вхідних дверей, проте такі вимоги були проігноровані відповідачем. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу в підготовче засідання. 23 квітня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що при зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем не були враховані положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правові позиції Верховного Суду, висловлені в постановах суду від 15 січня 2020р. по справі № 754/613/18-ц, від 21 серпня 2019р. по справі № 569/4373/16-ц, зокрема, тривалий час проживання відповідача у спірній квартирі, враховуючи те, що відповідач не має іншого житла, є достатньою підставою для того щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача, в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при цьому сам факт переходу права власності на спірну квартиру до позивача не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника цього нерухомого майна. 25 квітня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, при цьому сторона позивача наголошувала, що доводи сторони відповідача, наведені у відзиві на позов, є безпідставними, оскільки відповідачу на праві приватної власності належить ряд об`єктів нерухомості, зокрема квартира [ADDRESS] , а також об`єкти нерухомості в АР Крим, в Луганській області. Також сторона позивача, звертала увагу суду, що власну квартиру відповідач здає в оренду, проживає при цьому в квартирі позивача. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити, наголошував, що сторона відповідача визнала факт проживання відповідача у спірній квартирі. Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві на позов, просив суд залишити позов без задоволення, при цьому представник відповідача зазначив, що сторона відповідача визнає факт проживання відповідача у спірній квартирі, наголошував, що відповідачем було укладено договір ренти, щодо його квартири [ADDRESS] , і спірна квартира є єдиним житлом відповідача. Особисто сторони в судові засіданні не з`являлися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 вересня 2022р., після смерті його доньки - [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що у вказаній квартирі без законних підстав, проживає відповідач, який в досудовому порядку, фактично відмовляється звільнити вказану квартиру, та передати позивачу, як власнику квартири ключі від неї. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). В судовому засіданні представник відповідача зазначав, що сторона відповідача визнає факт проживання в спірній квартирі відповідача, наголошуючи, що відповідач [PERSON] , був членом сім`ї колишнього власника - спадкодавця [PERSON] , і вселився до спірної квартири на законних підставах. За змістом ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано до суду жодного доказу, на обгрунтування відзиву на позов. Так, в судовому засіданні представник відповідача не міг пояснити суду, за яких обставин та коли (дата, місяць, рік) відповідач вселився до спірної квартири, та у який спосіб, колишнім власником цієї квартири (спадкодавцем [PERSON] ) було надано дозвіл на вселення відповідача до спірної квартири, при цьому представник відповідача не міг пояснити суду, вселення відповідача до спірної квартири відбувалося, як тимчасового мешканця, чи як члена сім`ї власника. При цьому, представник позивача звертав увагу суду, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2022р. по цивільній справі № 761/16229/16-ц, яка набрала законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. про встановлення факту проживання однією сім`єю (зі спадкодавцем [PERSON] ) про встановлення факту проживання однією сім`єю, заміна черговості, одержання права на спадкування було залишено без розгляду, на підставі п. 3) ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010р. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Таким чином, у справі «Прокоповичпроти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Так, заперечуючи проти позову, у відзиві на позов, стороною відповідача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження факту правомірності вселення до спірної квартири та тривалості проживання в ній. При цьому, в судовому засіданні представник позивача наголошував, що відповідачу на праві приватної власності належить об`єкти нерухомості, зокрема квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 2015р. В судовому засіданні представник відповідача не міг пояснити суду правову позицію сторони відповідача, та повідомлення суду, що відповідач не має іншого житла для проживання, крім спірної квартири, посилаючись на положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia). В ході розгляду справи в суді, та закриття підготовчого засідання, представник відповідача повідомив суду, що відповідач не має іншого житла, крім спірної квартири, оскільки належну відповідачу квартиру [ADDRESS] , відповідач відчужив за договором ренти, в грудні 2024р. В свою чергу, представник позивача, зазначав, що вказані дії відповідача є недобросовісними, оскільки на час подання до суду відзиву на позов, відповідач усвідомлював, що має для проживання інше житло ніж спірна квартира. За змістом ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що протягом всього часу розгулу справи в суді, стороною відповідача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу правомірності вселення та проживання відповідача у спірній квартирі, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, з метою захисту прав позивача, як власника спірної квартири, слід виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, при цьому суд вважає, що правові позиції Верховного Суду, висловлені в постановах суду від 15 січня 2020р. по справі № 754/613/18-ц, від 21 серпня 2019р. по справі № 569/4373/16-ц, на які посилалася сторона відповідача у відзиві на позов, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено, що відповідач був членом сім`ї [PERSON] , вселився та проживає у спірній квартирі, на законних підставах. До того ж, судом враховано, що під час розгляду справи суді, стороною відповідача після закриття підготовчого засідання, було здійснено відчуження належної відповідачу квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,6 грн.

Outcome: partial