Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

02.02.2024 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. В своєму позові посилається на те, що з [PERSON] перебували з 28.10.2001 року по 18.08.2021 року в зареєстрованому шлюбі. Спільне життя не склалось і шлюб між ними було розірвано за рішенням суду. Від вказаного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти виявили бажання залишитися проживати з батьком [PERSON] мати [PERSON] забравши всі свої речі фактично покинула дітей та пішла жити окремо. Проте через деякий час подала позов до суду про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] разом з нею. 18.02.2022 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області затверджено мирову угоду. Мировою угодою було затверджено місце проживання дитини у будинку де зареєстровані його батьки. [PERSON] , за місцем своєї реєстрації не проживає. Після укладення мирової угоди відповідачка навіть і не намагалася проживати за місцем своєї реєстрації. З малолітнім сином [PERSON] не спілкується, не проявляє до нього материнської турботи, систематично і навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків протягом тривалого часу, не виявляє інтересу до існування своєї дитини, не спілкується з дитиною у обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не цікавиться долею дитини, про його фізичний, духовний та розумовий розвиток не піклується, а тому є всі законом передбачені підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. З відповідачки стягуються аліменти які вона сплачує не регулярно. Таким чином відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Виключно в інтересах дитини є необхідність у закріплені юридичного факту. Просив позбавити батьківських прав [PERSON] та визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2024 року у відкритті провадження було відмовлено. 24.04.2024 року Постановою Київського апеляційного суду ухвалу Фастівського міськрайонного суду від 13.02.2024 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до того ж суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року позовну заяву прийнято до свого провадження та залишено без руху для усунення недоліків. 30.05.2024 року на виконання ухвали надійшла заява про усунення недоліків. 05.06.2024 року витребувано у Службі у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05.06.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 10.07.2024 року на виконання ухвали Фастівського міськрайонного суду надійшов висновок щодо визначення місця проживання дитини. 01.08.2024 року через «Електронний суд» надійшов Відзив на позовну заяву в якому відповідач просила відмовити в задоволені позову та до відзиву додана зустрічна позовна заява в якій містяться вимоги про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди створені [PERSON] у спілкуванні з дитиною - [PERSON] 09.09.2024 року через «Електронний суд» надійшло клопотання від представника відповідача - адвоката Федорченко А.М., про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.09.2024 року клопотання адвоката Федорченко А.М. задоволено та прийнято забезпечити його участь в судових засіданнях в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних засобів зв`язку. 16.09.2024 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову. 30.09.2024 року через канцелярію суду на виконання ухвали суду надійшов Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивач та його представник позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених в позові. В судовому засіданні представник відповідача вимоги позову не визнав та зазначила, що підстав для позбавлення прав відповідача, як матері дитини немає. Відповідач намагається спілкуватися з дітьми але їй перешкоджають це робити. Щодо місця проживання дитини [PERSON] хотіла б щоби син проживав з нею. Просив в задоволені позову відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). При розгляді справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі, який було зареєстровано виконкомом Поповецької сільської ради Барського району Вінницької області 28 жовтня 2001 року та який було розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області 18 серпня 2021 року. Від спільного подружнього життя сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Згідно Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради про визначення місця проживання дитини [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] від 30.08.2024 року визначення проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] вважати доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Відповідно до Довідки виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області зазначено, що [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] дійсно не проживає за вказаною адресою з грудня 2020 року. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.02.2022 року було затверджено мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] відповідно до якої сторони дійшли згоди про те, що малолітній син [PERSON] фактично залишається проживати в приватному будинку де зареєстровані батьки дитини по [ADDRESS] . Згідно Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] недоцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Згідно положень частини першої статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частина перша статті 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При розгляді справи судом було встановлено, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , діти залишилися проживати з батьком [PERSON] мати дітей [PERSON] змінила місце свого проживання окремо від дітей. На момент розірвання шлюбу діти виявили бажання залишитися проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . Даний факт не оспорюється сторонами та підтверджено показами свідка [PERSON] , який є старшим сином сторін, а також письмовими доказами: Ухвала Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.02.2022 року про затвердження мирової угоди від 18.02.2022 року, Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] . Також, [PERSON] не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з нею, тобто погодилася на проживання сина разом з батьком. Після звернення батьком дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дитини разом з нею не зверталася. В матеріалах відзиву на позовну заяву містилася заява (зустрічна позовна заява) про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди створені [PERSON] у спілкуванні з дитиною - [PERSON] . Вказана заява (зустрічний позов) подано без належного оформлення, без доказів та з порушенням строків її подачі, яка не була прийнята судом. Згідно Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] від 30.08.2024 року під час підготовки Висновку було проведено бесіду з малолітнім [PERSON] , який зазначив, що хоче проживати з батьком, з матір`ю дитина спілкуватися не бажає, у зв`язку з наявною образою. За результатами Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради визначення місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] вважати доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Саме такий Правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16. Разом з тим, суд зазначає, що Декларація прав дитини не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, в якій закладено принцип інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою ВР від 27.02.91. таку правову позиці висловив у постанові Верховний Суд України у справі №756/2109/16-ц. Крім того, вказаний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. У разі визначення місця проживання дітей з батьком мати не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у вихованні дітей і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дітей до досягненню ними віку 14 років. Оцінюючи докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню та визначати місце проживання малолітнього [PERSON] на даний час необхідно виходячи з його прив`язаності до батька. Зокрема суд враховує думку дитини, який при бесіді з ним працівника Органу опіки та піклування достатньо зрозуміло для його віку висловив своє бажання проживати разом з батьком. В той же час його прихильність до батька підтверджена і зібраними під час судового розгляду доказами. В даний час зміна місця проживання дитини, може негативно вплинути на його психолого-емоційний стан та подальший розвиток (існує образа на матір, яка залишила їх з братом під час подій які відбуваються на території України в зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації та оголошення військового стану в країні). При цьому суд враховує можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення проти позбавлення особи батьківських прав також може свідчити про її інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка, як матір дитини намагається налагодити взаємозв`язок з дитиною, однак останній маючи образу не бажає на даний час спілкуватися. Як зазначив Верховний Суд позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, при цьому, як вбачається з наданих доказів та пояснень представника відповідача [PERSON] , заперечує проти позбавлення її батьківських прав, хоче щоб дитина проживала з нею. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 17.07.2024 року боржник [PERSON] немає заборгованості зі сплати аліментів. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, позивачем не було надано доказів які б підтверджували доведеність винної поведінки відповідача, а також інших конкретних обставин справи, що підтверджували нехтування позивача своїми батьківськими обов`язками суд вважає позов в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] є необґрунтованим та безпідставним, а тому в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Outcome: partial