Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач), у якому просив суд визнати недійсним заповіт від 07 лютого 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовою О.А. та зареєстровано в реєстрі за №360. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , яка за життя склала заповіт від 27.04.2016 року на користь позивача [PERSON] та [PERSON] . Позивач після смерті бабусі у встановлений строк подав заяву про прийняття спадщини. Проте, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.04.2016 року, так як 07.02.2020 року [PERSON] склала новий заповіт на користь [PERSON] . [PERSON] вказує, що ще 19.12.2019 року бабуся захворіла, у неї стався інсульт та остання перебувала у тяжкому стані та не впізнавала людей. На думку позивача, оскаржуваний заповіт від 07.02.2020 року [PERSON] склала у стані, за яким вона не мала змоги (не у повній мірі) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, причини неявки суду не відомі. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Як передбачено ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 20 червня 2022 року до матеріалів справи долучено медичні документи та документи, надані стороною відповідача, а також постановлено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, постановлено витребувати копії спадкової справи після смерті [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 18 листопада 2022 року ухвалено допитати свідка [PERSON] замість свідка [PERSON] , а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 14 липня 2022 року на адресу суду надійшли копії спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2023 року у даній справі було зупинено провадження та призначено судово-психіатричну експертизу. 07 листопада 2024 року Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» на адресу суду повернуто ухвалу суду від 17 липня 2023 року без виконання. Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року відновлено провадження у справі та призначено судове засідання. Заслухавши у судовому засіданні 28.02.2023 року пояснення позивача, відповідача та представників сторін, заявлених у справі свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 79). Станом на 29.12.2020 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 78), але проживала без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 48). 03 березня 2021 року до Фастівської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] на підставі заповіту від 27 квітня 2016 року, що посвідчений Фастівською міською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за №1-760, звернувся [PERSON] (т. 1 а.с. 72). 17 березня 2021 року до Фастівської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] на підставі заповіту від 07 лютого 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрований в реєстрі за №360, звернулася [PERSON] (т. 1 а.с. 73). Так, заповітом від 27 квітня 2016 року, що посвідчений Фастівською міською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за №1-760, [PERSON] на випадок своєї смерті все належне їй майно заповіла [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 82). У той же час, 07 лютого 2020 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Чернишовою О.А. та зареєстрований в реєстрі за №360 (т.1 а.с. 81). За вказаним оскаржуваним заповітом, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, заповіла [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що через хворобу зору [PERSON] не може прочитати текст заповіту, відповідно до вимог ст. 1253 ЦК України, заповіт посвідчено у присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , які зачитали цей заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому. Свідки не є спадкоємцями за заповітом, членами сім`ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом. Особу заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено. При цьому, у зв`язку з хворобою заповідача на її прохання цей заповіт посвідчено за місцем її фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] . Так, стаття 1216 ЦК України передбачає те, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно із ч. 1-3 ст.1268 ЦК України,спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1271 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. \~Право на\~заповіт має\~фізична особа\~з повною\~цивільною дієздатністю. Право\~на заповіт\~здійснюється особисто.\~Вчинення заповіту\~через представника\~не допускається (ст.ст. 1233, 1234 ЦК України). Згідно ст.\~1248\~ЦК України,\~нотаріус посвідчує\~заповіт,\~який написаний\~заповідачем власноручно\~або за\~допомогою загальноприйнятих\~технічних засобів. Нотаріус\~може на\~прохання особи\~записати заповіт\~з її\~слів власноручно\~або за\~допомогою загальноприйнятих\~технічних засобів. У\~цьому разі\~заповіт має\~бути вголос\~прочитаний заповідачем\~і підписаний\~ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253\~цього Кодексу). Крім того,\~як передбачено\~ст.\~1253\~ЦК України,\~на бажання\~заповідача його\~заповіт може\~бути посвідчений\~при свідках. У\~випадках,\~встановлених\~абзацом третім\~частини другої\~статті 1248\~і\~статтею 1252\~цього Кодексу,\~присутність не\~менш як\~двох свідків\~при посвідченні\~заповіту є\~обов`язковою. \~Свідками можуть\~бути лише\~особи з\~повною цивільною\~дієздатністю. Свідками не можуть бути :\~нотаріус або\~інша посадова,\~службова особа,\~яка посвідчує\~заповіт; спадкоємці\~за заповітом; члени\~сім`ї\~та близькі\~родичі спадкоємців\~за заповітом; особи,\~які не\~можуть прочитати\~або підписати\~заповіт. Свідки,\~при яких\~посвідчено заповіт,\~зачитують його\~вголос та\~ставлять свої\~підписи на\~ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. За умовами\~ст.\~1254\~ЦК України,\~заповідач має\~право у\~будь-який\~час скасувати\~заповіт. Заповідач\~має право\~у будь-який\~час скласти\~новий заповіт.\~Заповіт,\~який було\~складено пізніше,\~скасовує попередній\~заповіт повністю\~або у\~тій частині,\~в якій\~він йому\~суперечить. Кожний\~новий заповіт\~скасовує попередній\~і не\~відновлює заповіту,\~який заповідач\~склав перед\~ним. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Згідно вимог\~ч.\~1\~та ч.\~2\~ст.\~1257\~ЦК України,\~заповіт,\~складений особою,\~яка не\~мала на\~це права,\~а також\~заповіт,\~складений з\~порушенням вимог\~щодо його\~форми та\~посвідчення,\~є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як на підставу для задоволення позову позивач вказував, що оскаржуваний заповіт від 07.02.2020 року [PERSON] склала у стані, за яким вона не мала змоги (не у повній мірі) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як вказано у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила\~статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої\~статті 225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21). Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які\~зовнішні обставини\~(показання\~свідків про\~поведінку особи\~тощо)\~мають лише\~побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12). Як зазначено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень ст. 76 ЦПК України, доказами у справі можуть бути зокрема висновки експертів. У той же час, хоча відповідна судово-психіатрична експертиза у справі ухвалою суду від 17 липня 2023 року була призначена, а матеріали справи було направлено на дослідження, [PERSON] , на якого покладено витрати по проведенню експертизи та який проінформований про необхідність оплати вартості експертизи, не вніс відповідних коштів. За вказаних обставин, у зв`язку з несплатою за проведення експертизи, матеріали справи було повернуто на адресу суду без виконання (т. 2 а.с. 85). Згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. За вказаних обставин, у ході розгляду справи не було здобуто беззаперечних доказів про абсолютну неспроможність [PERSON] станом на 07.02.2020 року розуміти значення своїх дій та керувати ними. Показання свідків про поведінку особи у даному випадку мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною [PERSON] станом на 07.02.2020 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому, за правилами ст. 204 ЦК України, \~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тому, оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі з приводу бажання того, щоб належне [PERSON] майно після її смерті перейшло у власність [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. За таких обставин суд не вважає за доцільне надавати відповідь кожному аргументу сторін, оскільки підстав для задоволення позову на підставі ст. 225 ЦК України немає. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, адже підстав вважати, що [PERSON] в момент складання заповіту від 07.02.2020 року перебувала у стані, коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, немає. Отже, у задоволенні позову про визнання\~заповіту від\~07.02.2020\~року слід відмовити у повному обсязі. За приписами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed