Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом, в якому просять визнати за [PERSON] та [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом по одній другій частині кожному, після смерті [INFO] спадкодавця [PERSON] , на спадкове майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначили, що [INFO] помер спадкодавець [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку під [ADDRESS] . Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом на майно належне спадкодавцеві. Проте, оскільки спадкодавець [PERSON] , за життя право власності не реєстрував, здійснити на даний час таку реєстрацію неможливо, оскільки відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, та оформлення будь-яких документів на померлу особу є незаконним. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 23 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано від приватного нотаріуса Березівського нотаріального округу Дучко В. М. копію спадкової справи на померлого [INFO] [PERSON] . Позивачі у судове засідання не з`явились, проте надали суду заяву, в якій просять розглянути справу без їх участі. В судове засіданні представник відповідача Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області не з`явився, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без їх участі, проти позовних вимог не заперечують. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі фактичні обставини справи. [INFO] помер [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №248 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку під [ADDRESS] , оскільки [PERSON] був головою домогосподарства за вищезазначеною адресою, про що свідчить виписка з погосподарської книги с.Білка Березівського району Одеської області, виготовлена Білчанським старостинським округом №2 Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області від 17.09.2024 року за № 11/2-20/423. Як вбачається з вищезазначеної виписки з погосподарської книги, а також довідки, виданої Білчанським старостинським округом №2 Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області від 09.09.2024 року за № 405, разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проживали та були зареєстровані дружина - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] є дружиною [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] За довідкою №252 від 21.03.2019 року, виданою виконавчим комітетом Білчанської сільської ради Іванівського району Одеської області, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не приватизована і належить до земель Білчанської сільської ради, третіх осіб та сервітутів щодо неї немає. Згідно з довідкою № 152 від 03.12.2024 року, виданою архівним відділом Березівської районної державної адміністрації, в протоколах сесій та виконкому Білчанської сільської ради з 1983 по 1986 роки відсутнє рішення про отримання земельної ділянки [PERSON] , який мешкав по [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Дучко В. М. видані постанови від 11.04.2019 року №188/02-31 та № 189/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підстава відмови: згідно підпункту 4.14, 4.15. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після обов`язкової перевірки складу спадкового майна та подання документів щодо належності цього майна спадкоємцеві. Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] , документів щодо належності спадкодавцеві житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не надали та право власності на житловий будинок не реєструвалось. При ухваленні рішення суд виходить з такого. На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно до ст. 3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч.3ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення»(втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703(в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до статей 120-127 ЦК України (в редакції 1963 року), які діяли на час виникнення спірних правовідносин, ст. 17 Закону України «Про власність», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами по захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважатися особи, які приймали участь своєю працею і коштами у ведені спільного господарства двору. В зв`язку із веденням у дію Закону України «Про власність» така організаційно правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Проте до правовідносин, що виникли раніше, повинно застосовуватися чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку його майні. Відповідно до п.6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05. 1985 №5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорій самовільних відноситись не можуть. Тобто записи у господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті (ст.1217,1218 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За положеннями статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивачі [PERSON] , [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] , але оформити право на спадковий житловий будинок не можуть через відсутність у них правовстановлюючого документа щодо належності житлового будинку спадкодавцю, тому необхідно визнати за позивачами право власності на зазначений вище житловий будинок. На підставі наведеного,

Outcome: approved