Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

27 вересня 2024 року до Тиврівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки і піклування Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.02.2003 він уклав шлюб з відповідачкою у даній справі. [INFO] у них народилась донька, [PERSON] . Відповідно до рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03.07.2024 шлюб між позивачем і відповідачкою був розірваний. Відповідно до описової частини рішення суду зазначено, що донька залишиться проживати з позивачем. Відповідачка 25.06.2022 виїхала на постійне місце проживання до Польщі, а потім переїхала до Німеччини, де і проживає на даний час. З моменту виїзду за кордон відповідачка не займається вихованням дитини, не цікавиться здоров`ям, розвитком доньки, не приймає участі в її матеріальному забезпеченні, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 18.09.2024. В навчальний заклад, де навчається донька, відповідачка жодного разу не навідувалась, що підтверджено довідкою навчального закладу. За весь період навчання дитини відповідачка не цікавилась її навчанням, жодного разу не була присутня на батьківських зборах та інших заходах. Мати могла б забрати доньку проживати разом з нею за кордоном, однак категорично заперечила проти того, щоб донька проживала разом з нею. Зазначає, що [PERSON] взагалі не займається вихованням та утриманням своєї доньки, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо її виховання. Враховуючи викладене, просить суд ухвалити рішення, яким [PERSON] позбавити батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] . Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи суд вирішив проводити в порядку загального позовного провадження. Вказаною ухвалою зобов`язано орган опіки і піклування Гніванської міської ради підготовити висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, яке призначено на 29.11.2024. Представник позивача, адвокат Лінкевич Б.П., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві, уточнив, що відповідачка не спілкується з дитиною з березня 2024 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві та озвучених його представником. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Подала до суду заяву, в якій просила судове засідання провести без її участі, оскільки вона перебуває за кордоном, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки. Представник органу опіки і піклування в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. До суду подав заяву, в якій просить судове засідання провести без його участі. До суду подав висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав. Неповнолітня [PERSON] в судовому засіданні, в присутності практичного психолога КЗ "Тиврівський науковий ліцей" Вінницької обласної ради суду повідомила, що вона спілкувалась зі своє матір`ю [PERSON] до березня 2024 року. Після цього часу будь-яке спілкування з матір`ю відсутнє, хоча перешкод для спілкування немає. Вона просила матір забрати її з собою за кордон, однак матір відмовила з невідомих причин. З матір`ю спілкуватись не бажає, оскільки вона не захотіла забрати її з собою. Вказує, що відносини між нею і матір`ю були нейтральними. Вважає за доцільне позбавити її матір батьківських прав відносно неї. Із досліджених судом доказів вбачається, що відповідно до копії паспорта [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.4-5). Згідно із свідоцтвом про народження батьками неповнолітньої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до копії рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03.07.2024 (набуло законної сили 05.08.2024) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 18.09.2024 комісія встановила, що [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Мати доньки зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично не проживає, перебуває за кордоном з 2022 року по сьогодні (а.с. 9). Відповідно до витягу № 188 від 23.09.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10). Згідно з довідкою КЗ "Тиврівський науковий ліцей" Вінницької обласної ради від 19.09.2024 № 122 [PERSON] навчається на 4 курсі філологічного факультету з 01.09.2020 по теперішній час (а.с. 11). Відповідно до довідки КЗ "Тиврівський науковий ліцей" Вінницької обласної ради від 23.09.2024 № 123 учениця 4 курсу філологічного факультету [PERSON] відповідально ставиться до виконання завдань. Батько дитини [PERSON] спілкується з педагогами, відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям дитини. Протягом навчання у ліцеї навчанням та вихованням дитини цікавився лише батько (а.с. 12). Згідно довідки, виданою Тиврівською АЗПСМ 18.09.2024, [PERSON] спостерігається у сімейного лікаря (а.с. 13). Відповідно до витягу з реєстру платників податків № 2753 від 19.09.2024 [PERSON] здійснює господарську діяльність як фізична особа-підприємець із напрямком діяльності згідно КВЕД "Ремонт обладнання зв`язку" (а.с. 14). Згідно копії закордонного паспорта [PERSON] у паспорті наявна польська віза та проставлені відмітки про в`їзд/виїзд з України. Остання відмітка про виїзд 24.05.2024 (а.с.15). Відповідно до заяви [PERSON] остання позовні вимоги визнає та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно своєї доньки [PERSON] (а.с.29). Рішенням виконавчого комітету Гніванської міської ради від 20.11.2024 № 271 затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] (а.с. 36). Відповідно до висновку органу опіки і піклування Гніванської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Гніванської міської ради від 20.11.2024 № 271, мати дитини, [PERSON] , [INFO] , згідно відомостей позовної заяви, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживає, проживає за межами України, останнє відоме місце проживання: Німеччина, м. Шлезвіг. Зі слів батька дитини [PERSON] , мати дитини [PERSON] 25.06.2022 виїхала на постійне місце проживання до Польщі, а потім переїхала до Німеччини, де і проживає на даний час. З моменту виїзду за кордон його колишня дружина не займається вихованням дитини, не цікавиться здоровям та розвитком, не приймає участі в її матеріальному забезпеченні. Мати дівчинки могла б забрати доньку проживати разом з нею за кордон, але відповідачка категорично заперечує проти того, щоб донька проживала разом з нею. Спеціалістом Служби було неодноразово здійснено дзвінки до [PERSON] , на які відповідачка не відповідала. В зв`язку із вказаним та перебуванням відповідачки за кордоном, орган опіки і піклування не в змозі перевірити докази позивача шляхом залучення відповідачки у справі та з`ясування інших обставин справи, тому висновок ґрунтується суто на словах позивача [PERSON] . Водночас, органом опіки і піклування було відвідано сімю [PERSON] та його доньки. Умови проживання в будинку задовільні, кімнати облаштовані, забезпечені усіма необхідними меблями і технікою. Для дитини облашована окрема кімната, в якій є місце для навчання і відпочинку. З неповнолітньою [PERSON] проведено бесіду. В ході розмови дівчинка розповіла, що у вересні 2022 року поїхала до мами в Польщу, де спільно з нею проживала, навчалася в школі та паралельно в Україні на сімейній формі навчання в Тиврівському науковому ліцеї. В серпні 2023 року повернулася з мамою на декілька днів в Україну додому, а потім знову поїхала з мамою до Польщі, де перебувала до лютого 2024 року. З березня 2024 року проживає в Україні з батьком [PERSON] . Враховуючи викладене, слова дівчинки свідчать про те, що мати бере участь у її вихованні, що суперечить викладеному в позовній заяві (а.с. 37) Дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІ (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно з ч. 1 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, указаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , як на підставу позбавлення батьківських прав, посилався на те, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої доньки, не дбає про неї, не цікавиться її життям, здоров`ям, навчанням, потребами, не виявляє бажання спілкуватися. Отже, правовою підставою для позбавлення батьківських прав відповідачки позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Указані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зроблено висновок про те, що: «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин». Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята, шоста статті 19 СК України). Матеріалами справи встановлено, що згідно висновку органу опіки та піклування Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області, затвердженого рішенням виконавчого комітету вказаної міської ради від 20 листопада 2024 року № 271, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 37). В даному висновку вказано, що мати дитини, [PERSON] , [INFO] , згідно відомостей позовної заяви, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживає, проживає за межами України, останнє відоме місце проживання: Німеччина, м. Шлезвіг. Зі слів батька дитини [PERSON] , мати дитини [PERSON] 25.06.2022 виїхала на постійне місце проживання до Польщі, а потім переїхала до Німеччини, де і проживає на даний час. З моменту виїзду за кордон його колишня дружина не займається вихованням дитини, не цікавиться здоровям та розвитком, не приймає участі в її матеріальному забезпеченні. Мати дівчинки могла б забрати доньку проживати разом з нею за кордон, але відповідачка категорично заперечує проти того, щоб донька проживала разом з нею. Спеціалістом Служби було неодноразово здійснено дзвінки до [PERSON] , на які відповідачка не відповідала. В зв`язку із вказаним та перебуванням відповідачки за кордоном, орган опіки і піклування не в змозі перевірити докази позивача шляхом залучення відповідачки у справі та з`ясування інших обставин справи, тому висновок ґрунтується суто на словах позивача [PERSON] . Водночас, органом опіки і піклування було відвідано сімю [PERSON] та його доньки. Умови проживання в будинку задовільні, кімнати облаштовані, забезпечені усіма необхідними меблями і технікою. Для дитини облашована окрема кімната, в якій є місце для навчання і відпочинку. З неповнолітньою [PERSON] проведено бесіду. В ході розмови дівчинка розповіла, що у вересні 2022 року поїхала до мами в Польщу, де спільно з нею проживала, навчалася в школі та паралельно в Україні на сімейній формі навчання в Тиврівському науковому ліцеї. В серпні 2023 року повернулася з мамою на декілька днів в Україну додому, а потім знову поїхала з мамою до Польщі, де перебувала до лютого 2024 року. З березня 2024 року проживає в Україні з батьком [PERSON] . Враховуючи викладене, слова дівчинки свідчать про те, що мати бере участь у її вихованні, що суперечить викладеному в позовній заяві. Стосовно висловленої у судовому засіданні думки неповнолітньої [PERSON] , з якої вбачається, що остання бажає, щоб її матір позбавили батьківських прав щодо неї, суд зазначає наступне. Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 року (набрала чинності в Україні 01 квітня 2007 року) була ратифікована Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V із заявою до статті 1 такого змісту: «Відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)». Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (пункт 2 статті 1). Також зазначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу (стаття 6 Конвенції). Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкаються дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції про права дитини). Згідно ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Наведене дає підстави для висновку, що з досягненням відповідного віку, який дає можливість дитині висловити свою думку, у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у вирішенні питання про позбавлення її біологічного батька або матері батьківських прав щодо неї, а тому реалізація права дитини бути заслуханою не повинна залежати від наявності клопотання сторін. Закріплення цього права наголошує, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Практична реалізація цього права означає, що судом при ухваленні рішення щодо дитини ретельно досліджується різноманітні чинники, які разом з думкою дитини щодо предмета спору дозволяють ухвалити рішення в конкретній сімейній ситуації з урахуванням найкращих інтересів дитини. Про це свідчить стала судова практика. Зокрема, висновки Верховного Суду у постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16, від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19, від 18 грудня 2023 року у справі № 523/21283/21, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 31 липня 2024 року у справі № 752/13450/22. Отже, для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав одного із батьків та з`ясування усіх обставин, необхідних для ухвалення рішення в інтересах дитини, перед прийняттям рішення суд надає можливість дитині висловлювати свою думку щодо питань, які стосуються її життя. У судовому засіданні в присутності практичного психолога КЗ "Тиврівський науковий ліцей" була з`ясована думка неповнолітньої [PERSON] , яка повідомила, що вона спілкувалась зі своєю матір`ю [PERSON] до березня 2024 року. Після цього часу будь-яке спілкування з матір`ю відсутнє, хоча перешкод для спілкування немає. Вона просила матір забрати її з собою за кордон, однак матір відмовила з невідомих причин. З матір`ю спілкуватись не бажає, оскільки вона не захотіла забрати її з собою. Вказує, що відносини між нею і матір`ю були нейтральними. Вважає за доцільне позбавити її матір батьківських прав відносно неї. Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів. У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.». Необхідно враховувати, що неповнолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Разом з тим, суд вважає, що думка [PERSON] про необхідність позбавлення її матері батьківських прав не відповідає інтересам та бажанням неповнолітньої. Серед іншого доказом цього слугує те, що дитина бажала поїхати разом з матір`ю за кордон, однак остання відмовила їй у цьому. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що донька в період з 2022 року по лютий 2024 року перебувала разом з матір`ю у Республіці Польща, де навчалась та проживала разом з матір`ю. Зі слів дитини облаштуванням побуту та навчання займалась мати. Отже, мати цікавилась навчанням доньки та переймалась щодо її розвитку, забезпечення побуту тощо. Таким чином, позицію дитини щодо необхідності позбавлення матері батьківських прав суд розцінює як образу дитини на те, що мати вчергове не взяла її з собою за кордон. При визначенні якнайкращих інтересів дитини суд також враховує необхідність збереження її зв`язків із сім`єю, про що вказав у справі «Мамчур проти України» (рішення від 17.07.2015) Європейський суд з прав людини. Крім цього, у рішенні по справі «Савіни проти України» (рішення від 18.12.2008) Європейський суд з прав людини звертає увагу на те, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Акт обстеження матеріально - побутових умов сім`ї [PERSON] від 18 вересня 2024 року та довідка КЗ "Тиврівський науковий ліцей" Вінницької обласної ради від 23 вересня 2024 року № 123, а також інші докази, подані позивачем, не є достатніми доказами для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення відповідачки від виконання обов`язків щодо виховання доньки і її винної поведінки. Більш того, наполягаючи на позбавленні відповідачки батьківських прав, [PERSON] у судовому засіданні не обґрунтував, у чому ж полягає доцільність і необхідність такого рішення саме для дитини. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів досить вагомими і беззаперечними аргументами, які б не залишали обґрунтованого сумніву у тому, що застосування крайнього і виняткового заходу у виді позбавлення позивачки батьківських прав, відповідатимуть якнайкращим інтересам дитини. За таких обставин суд переконаний, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Отже, ураховуючи встановлені судом обставини справи, зважаючи на недоведеність позивачем навмисного та систематичного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, з огляду на те, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім і винятковим заходом впливу на осіб, які порушують свої батьківські обов`язки, який у даному випадку не відповідає меті захисту інтересів дитини, суд вважає, що зазначені у позові підстави є недостатніми для його задоволення, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed