Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

позивач звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із позовом, у якому просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 35 000 доларів США у гривнях за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позовні вимоги\~мотивує тим,\~що 23.04.2021\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] \~було укладено\~попередній договір,\~метою якого\~було зобов`язання\~укладення у\~майбутньому договору\~купівлі-продажу\~земельної ділянки\~площею 0,03\~га,\~кадастровий номер\~4610165500:05:001:1145,\~призначеної для\~будівництва та\~обслуговування житлового\~будинку,\~господарських будівель\~і споруд,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~та житлового\~будинку,\~який знаходиться\~на вказаній\~ділянці.\~За цим\~договором [PERSON] \~повинен виступати\~покупцем.\~ [PERSON] \~сплатив частину\~коштів у\~рахунок купівлі-продажу\~будинку та\~земельної ділянки\~під час\~укладення попереднього\~договору.\~Так,\~у попередньому\~договорі було\~зафіксовано сплату\~позивачем 982\~247,00\~грн.,\~що становить\~еквівалент 35\~000\~доларів США\~у якості\~забезпечувального платежу\~за основним\~договором.\~Сторони зобов`язались\~укласти основний\~договір не\~пізніше 23.04.2022\~року.\~Однак зазначені зобов`язання відповідачем виконані не були, що унеможливило укладення основного договору, також від [PERSON] не надходило жодного повідомлення про час і місце укладення основного договору. 25.03.2024 року позивачем було надіслано лист [PERSON] з проханням вказати час і місце укладення основного договору, передбаченого попереднім договором від 23.04.2021 року та надати підтвердження виконання розділу 3 попереднього договору від 23.04.2021 року, проте [PERSON] відмовився отримувати даний лист та 11.04.2024 року лист було повернуто відправнику. Зі сторони відповідача зобов`язання передбачені попереднім договором виконані не були, що унеможливило укладення основного договору та відповідно забезпечувальний платіж, який фактично вважався авансом, підлягає поверненню позивачу. Ухвалою суду від 04.06.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 27.08.2024\~року на\~адресу суду\~від відповідача\~ [PERSON] \~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~він просить\~відмовити у\~позові за\~безпідставністю позовних\~вимог.\~Зазначає,\~що 23.04.2021\~року між\~ним та\~позивачем було\~укладено попередній\~договір купівлі-продажу\~земельної ділянки\~та житлового\~будинку,\~який посвідчено\~приватним нотаріусом\~Львівського міського\~нотаріального округу.\~Відповідно до\~умов попереднього\~договору,\~сторони мали\~у майбутньому\~укласти договір\~купівлі-продажу\~земельної ділянки\~площею 0,03\~га,\~кадастровий номер\~4610165500:05:001:1145,\~цільове призначення\~-\~для будівництва\~і обслуговування\~житлового будинку,\~господарських будівель\~і споруд,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та житлового\~будинку,\~який знаходиться\~на зазначеній\~земельній ділянці,\~не пізніше\~23.04.2022\~року.\~В рахунок\~належних за\~основним договором\~платежів на\~підтвердження зобов`язання\~і забезпечення\~його виконання\~з метою\~забезпечення реалізації\~своїх дійсних\~намірів щодо\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~і земельної\~ділянки та\~своєї платіжної\~спроможності,\~позивач за\~домовленістю сторін\~сплатив йому\~гроші кошти\~в сумі\~982\~247\~грн.,\~що становить\~еквівалент 35\~000\~дол.\~США за\~офіційним курсом\~НБУ на\~день платежу,\~до підписання\~попереднього договору.\~Дану суму\~сторони договору\~розцінили як\~забезпечувальний платіж\~в рахунок\~майбутнього договору\~купівлі-продажу.\~На час\~укладення попереднього\~договору будинок\~перебував ще\~на стадії\~будівництва і\~в подальшому\~був зданий\~в експлуатацію\~та 30.06.2022\~року за\~ним було\~зареєстроване право\~власності на\~цей будинок.\~Після настання\~обумовленого попереднім\~договором терміну\~укладення основного\~договору,\~а саме\~ 23.04.2022\~року,\~позивач в\~усній формі\~відмовився від\~укладення основного\~договору,\~посилаючи на\~відсутність у\~нього коштів\~з огляду\~на запровадження\~воєнного стану,\~що вважав\~форс-мажорними\~обставинами.\~Повторно він\~звернувся до\~позивача з\~нотаріально посвідченою\~заявою 16.08.2022\~року з\~пропозицією укласти\~основний договір,\~як це\~передбачали умови\~попереднього договору,\~однак позивач\~по справі\~відмовився укладати\~основний договір\~з посиланням\~на те,\~що в\~нього немає\~коштів .\~Між ним\~та позивачем\~по справі\~існував спір\~у Залізничному\~районному суді\~м.\~Львова про\~усунення перешкод\~у користуванні\~власністю та\~виселення,\~оскільки позивач\~безпідставно вселився\~у будинок\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Рішенням Залізничного\~районного суду\~м.\~Львова від\~14.12.2022\~року задоволено\~його позов\~та зобов`язано\~усунути [PERSON] \~перешкоди в\~здійсненні прав\~власника житлового\~будинку за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~шляхом виселення\~ [PERSON] з\~цього будинку. Верховний Суд рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14.12.2022 року залишив в силі. Як вбачається з наведеного та як встановлено рішеннями суду у справі № 462/3251/22, саме [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання за попереднім договором щодо укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки і житлового будинку, на виконання п. 2.6 Попереднього Договору [PERSON] не вказав, коли саме він має намір укласти договір з позивачем, пропозиції щодо укладення додаткових договорів не заявляв. Також зазначає, що в березні 2024 року [PERSON] був примусово виселений з будинку за адресою: [ADDRESS] / державними виконавцями Залізничного районного відділу виконавчої служби. При виселенні [PERSON] завдав значної шкоди його майну, пошкодив будинок, занедбав його, в будинку було багато сміття - вивезено 4 камази сміття розбите вікно, пошкодженні вхідні двері, монтажною піною запінена каналізація. 06.09.2024 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Богомазової І. О. надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що у відзиві відповідач посилається на те, що платіж, здійснений позивачем відповідно до умов попереднього договору, укладеного між позивачем та відповідачем 23.04.2021 року, був названий забезпечувальним, однак сторони не означили суму сплачену позивачем відповідно до попереднього договору як завдаток, а отже вона має кваліфікуватись як аванс. Крім цього, законодавством не передбачено можливості забезпечення завдатком зобов`язання, яке повинне виникнути у майбутньому. Забезпечувальний платіж, який сплачено позивачем відповідно до умов попереднього договору, є авансом та підлягає поверненню у зв`язку з тим, що основний договір не було укладено у строки визначені попереднім договором. Також зазначає, що позивач не ухилявся від укладення основного договору, а навпаки був зацікавленим в його укладені, відповідач жодним чином не довів такого ухилення з боку позивача. Крім цього вказує, що відповідач не довів факт належного повідомлення позивача про свій намір укласти основний договір, а також про час та місце такого укладення. У судовому засіданні представник позивача зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, покликаючись на мотиви такого, просить позов задовольнити. Додала, що саме відповідач не виконав умови попереднього договору, зокрема щодо укладення такого до 23.04.2022 року, не погодив продовження терміну для укладення договору купівлі-продажу. Представник відповідача заперечила щодо задоволення позовних вимог, покликаючись на мотиви викладені у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову. Додала, що Постановою Верховного Суду України від 10.01.2024 року постанову Львівського апеляційного суду від 29.06.2023 року скасовано, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 грудня 2022 року залишено в силі. Цими рішеннями встановлено і підтверджено факт того, що саме [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання щодо укладення основного договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки та продовжував там проживати без згоди власника та за відсутності на те правових підстав аж до примусового виселення після рішення Верховного Суду у 2024 році. Представник третьої особи приватний нотаріус Кваснікевич Л. І., будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. У судовому засіданні за клопотанням представника позивача допитано свідка [PERSON] , який є приватним нотаріусом, та який в судовому засіданні пояснив, що до нього звернувся [PERSON] із заявою про намір виконати свої зобов`язання згідно попереднього договору купівлі-продажу від 23.04.2021 року. Дана заява була скерована [PERSON] за адресою [ADDRESS] та адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у відсутності учасників, які не з`явилися, на підставі наявних у ній даних та доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідка, дослідивши зібрані у справі докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Положеннями ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як наголошує Верховний Суд, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти, об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 23.04.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л. І. Відповідно до умов такого договору, сторони мали у майбутньому укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,03 га, кадастровий номер 4610165500:05:001:1145, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та житлового будинку, який знаходиться на зазначеній земельній ділянці, не пізніше 23.04.2022 року. В рахунок належних за основним договором платежів на підтвердження зобов`язання і забезпечення його виконання з метою забезпечення реалізації своїх дійсних намірів щодо купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки та своєї платіжної спроможності, відповідач за домовленістю сторін сплатив позивачу гроші в сумі 982 247 (дев`ятсот вісімдесят дві тисячі двісті сорок сім) грн., що становить еквівалент 35 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день платежу, до підписання попереднього договору. Дану суму сторони договору розцінили як забезпечувальний платіж в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу /а.с. 11-14/. У строк, передбачений у п. 2.2. попереднього договору, а саме до 23.04.2022 року основний договір купівлі-продажу не було укладено сторонами. Як зазначається у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним із різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 607/15301/18 зазначено, що на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Постановою Верховного Суду від 29.10.2024 року у справі № 372/3773/20 встановлено, що попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, мають бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. Таким чином Верховний суд підтримав Постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року про відмову в задоволенні позову в частині стягнення авансу за попереднім договором. Положення ч. 2 ст. 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. За змістом ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно з п. 2.3 в рахунок належних за основним договором платежів на підтвердження зобов`язання і забезпечення його виконання з метою забезпечення реалізації своїх дійсних намірів щодо купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки та своєї платіжної спроможності [PERSON] за домовленістю сторін, сплатив [PERSON] гроші в сумі 982 247 гривень, що становить еквівалент 35\~000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу (курс НБУ 1 долар США = 28,0642 гривень), до підписання попереднього договору. Сторони погодили, що зазначена сума розцінюється ними у договорі як забезпечувальний платіж в рахунок майбутнього договору. Як вбачається із п. 4.1. попереднього договору у разі коли основний договір не відбудеться з вини [PERSON] або у разі відмови від його укладення [PERSON] , або через невиконання ним зобов`язань за цим договором, [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] суму забезпечувального платежу, вказану у п. 2.3. цього договору. Положеннями п. 4.2. передбачено, що у разі відмови [PERSON] від укладення основного договору або невиконання ним зобов`язань за цим договором, сума забезпечувального платежу, вказана у пункті 2.3 цього договору [PERSON] не повертається і залишається у [PERSON] . Як вбачається із постанови Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі № 462/3251/22, яка міститься в матеріалах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні прав власника житла та виселення № 462/3251/22, витребуваної та оглянутої у судовому засіданні за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Петельки О. О., встановлено, що після настання обумовленого попереднім договором терміну укладення основного договору , а саме 23 квітня 2022 року, відповідач відмовився укласти основний договір, посилаючись на відсутність у нього коштів з огляду на запровадження воєнного стану, що вважає форс-мажорними обставинами, і продовжує проживати в спірному житлі і на час розгляду справи. Також встановлено,\~що [PERSON] \~взяті на\~себе зобов`язання\~за попереднім\~договором щодо\~укладення основного\~договору купівлі-продажу\~земельної ділянки\~і житлового\~будинку належним\~чином не\~були виконані\~в обумовлений\~строк. Матеріали справи не містять доказів того, що після прийняття 19 квітня 2022 року Кабінетом Міністрів України постанови № 480 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності нотаріусів та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, в умовах воєнного стану», якою відновлено функціонування Державних реєстрів, що вказувалось відповідачем в якості об`єктивної причини неможливості виконання взятих на себе зобов`язань, існували інші обставини непереборної сили, які спричинили неможливість належного виконання [PERSON] зобов`язання, та причинно-наслідковий зв`язок між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 року по справі № 320/4938/17). З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість покликання представника позивача на те, що основний договір не був укладений з вини відповідача. Встановивши відсутність порушень з боку відповідача умов попереднього договору та допущення позивачем порушень такого, що встановлено відповідними рішеннями суду, у відповідача відсутній обов`язок повернути отриману суму забезпечувального платежу, оскільки у нього наявне право на застосування до позивача відповідальності, що передбачено підпунктом 4.2 попереднього договору. У даному договорі чітко встановлено відповідальність сторін за порушення строків оплати шляхом залишення у відповідача суми коштів, яка була сплачена позивачем як забезпечувальний платіж. Попередній договір на момент виникнення права відповідача на застосування такої санкції був чинним, не визнавався недійсним повністю чи частково, нікчемність такого договору не встановлена. Тому позивач втратив право на повернення суми забезпечувального платежу в розмірі 35 000 доларів США через те, що ці кошти були стягнуті з нього через порушення умов попереднього договору, що призвело до неукладення основного договору з вини [PERSON] . Надання покупцю, який порушив умови договору, додаткового захисту порушує розумний баланс між захистом інтересів сторін договору, адже суд має захистити права та інтереси саме тієї сторони, щодо якої відбулося порушення договору (постраждалої сторони), а не тієї, яка порушила договір (порушника). Виходячи з вищенаведеного, слід прийти до висновку, що грошові кошти сплачені позивачем на виконання п. 2.3 Попереднього договору за своєю правовою природою є санкцією (відповідальністю), яка була передбачена Сторонами за взаємною згодою, задля належного виконання Попереднього договору. Сторони не висловили жодних зауважень, жодних заперечень щодо кожної з умов правочину на дату укладання Попереднього договору. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, аналізуючи норми законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин у сукупності з наданими позивачем письмовими доказами, а також зважаючи на відзив відповідача з доданими документами, можна дійти висновку про відсутності правових підстав для задоволення позову. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. У ст. 265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суду зазначаються розподіл судових витрат. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. З урахуванням того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то

Outcome: dismissed