Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] , який діє через свого представника [PERSON] , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом про стягнення з [PERSON] на користь позивача, матеріальних збитків, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 341 915 грн. 32 коп. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31 січня 2024 року о 14 годині 59 хвилин, [PERSON] в [ADDRESS] , керуючи транспортним засобом «BMW-735», д.н.з. [NUMBER] , допустив наїзд на припаркований транспортний засіб «Hyundai Tucson», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , після чого [PERSON] здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб «Ford Focus», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , після чого транспортний засіб «Ford Focus», д.н.з. [NUMBER] здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб «Citroen», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2024 у справі № 357/6699/24, [PERSON] визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «BMW-735», д.н.з. [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 218337175. Згідно Звіту № 123/02-24 від 09.02.2024 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Ford Focus», д.н.з. [NUMBER] , ринкова вартість автомобіля до пошкодження в ДТП становить - 540 097,57 грн., вартість відновлювального ремонту становить - 498 715, 32 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням фізичного зносу, становить - 316 121,10 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини). На виконання вимог положень ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності володільців наземних транспортних засобів» [PERSON] звернувся до Страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та надав всі необхідні документи та 06.05.2024 за результатами розгляду страхової справи, ПрАТ «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» виплатила на користь [PERSON] страхове відшкодування в розмірі - 156 800,00 грн. (сума страхового відшкодування за вирахуванням франшизи). Позивач зазначає, що вина відповідача у скоєнні вказаного ДТП, підтверджена постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2024, страхове відшкодування не покриває у повній мірі завдані позивачу збитки, а тому на підставі ст. 1194 ЦК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача матеріальний збиток в розмірі різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховою виплатою що становить у сумі 341 915,32 грн (498 715,32 грн - 156 800,00 грн). Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача [PERSON] - адвокат Зінченко П.Л., подав відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що [PERSON] не оспорює обставин викладених у постанові Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2024. Однак вказує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження повідомлення відповідача про проведення оцінки завданої шкоди, не має Протоколу огляду транспортного засобу. Відповідач посилається на абзац 2 пункту 14 Постанови №4 від 01.03.2013 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій вказано, що за заявою заподіювача шкоди, суд одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду, а тому вважає, що вимога про повернення різниці вартості з врахуванням амортизаційного зносу транспортного засобу можлива виключно у випадку передачі замінених деталей особі яка завдала шкоду - в даному випадку відповідачу. Відповідач вказує, що долучений до позовної заяви висновок експертного дослідження не відповідає вимогам чинного законодавства та не підтверджує реальних обставин та вартості завданих збитків, оскільки він не містить належних фото доказів пошкоджень транспортного засобу, не надано сертифікату суб`єкта оціночної діяльності, що не дає можливості встановити, чи має право «ФОП [PERSON] » проводити такі дослідження, Звіт № 123/02-24 від 09.02.2024 не містить жодної інформації на предмет того які саме механічні пошкодження отримав транспортний засіб, звіт не є судово-експертним дослідженням та відповідно до Реєстру суб`єктів оціночної діяльності «ФОП [PERSON] » не може бути судовим експертом. Відповідач не погоджується із визначеною вартістю транспортного засобу (540 097,57 грн.), оскільки приблизна вартість аналогічного транспортного засобу на вторинному ринку України складає 310 650 грн. (орієнтовна вартість із сайту «АВТОРІА»). Окрім того відповідач вказує, що пошкоджений транспортний засіб належний позивачу - було придбано в державі США і доставлено в Україну, та вартість такого ТЗ на аукціоні у США становила (73 620,00 грн.), згідно з загальнодоступними джерелами в мережі інтернет. А тому відповідач стверджує, що розмір завданої шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами, а отже не може бути стягнутий із відповідача базуючись па припущеннях. Відповідач стверджує, що оскільки позивачем не було здійснено досудового врегулювання спору, то у відповідача не виникає обов`язку щодо розподілу судових витрат оплачених з метою звернення позивача до суду. Окрім того, у відзиві заявлено про орієнтовну вартість витрат на правничу допомогу відповідача у сумі 15 000,00 грн. У відповіді на відзив, представник позивача зазначає, що жодним нормативним актом не встановлено обов`язку узгоджувати з особою, винною у заподіянні шкоди, будь-які питання, які стосуються оформлення матеріалів страхового випадку та здійснення виплати суми страхового відшкодування, присутність заінтересованих осіб не є імперативною вимогою, а забезпечується лише у разі наявності відповідної потреби. Представник позивача, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №643/10751/16-ц, від 23.11.2020, вказує, що факт відсутності відповідача при огляді транспортного засобу не тягне за собою невірність висновків, викладених у наданому позивачем висновку щодо вартості матеріального збитку. Представник позивача стверджує, що звіт про оцінку вартості збитку складено у відповідності до вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України та Фонду Державного Майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 р. за №1074/8395. Стороною відповідача не надано будь-яких доказів на спростування розміру відновлювального ремонту та матеріального збитку, зазначеного в наданому позивачем висновку про оцінку, зокрема не заявлено клопотання про призначення судової експертизи із зазначеного питання. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 30 липня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначив справу до розгляду (а.с. 35). 14.08.2024 на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції з використанням власних технічних засобів (а.с. 37-42). Ухвалою судді від 15.08.2024 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції з використанням власних технічних засобів (а.с. 43-44). 12.09.2024 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 49-62). 23.09.2024 представник позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив (а.с. 64-68). 24.09.2024, 29.10.2024 представник відповідача [PERSON] подавав клопотання про відкладення судового засідання (а.с. 69-70, 75-76). В судовому засідання представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Представник відповідача адвокат Зінченко П.Л. просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 31 січня 2024 року о 14 годині 59 хвилин, [PERSON] в Київській області, м. Біла Церква, вул. Шевченка, 120, керуючи транспортним засобом «BMW-735», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по вул. Шевченка зі сторони проспекту Князя Володимира до вул. Павліченка, не дотримався безпечної швидкості, не слідкував за дорожньою обстановкою, щоб контролювати її, навпроти будинку 120 допустив наїзд на припаркований транспортний засіб «HyundaiTucson», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , після чого [PERSON] здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб «Ford Focus», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , після чого транспортний засіб «Ford Focus», д.н.з. [NUMBER] здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб «Citroen», д.н.з. [NUMBER] , власник [PERSON] , що привело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 2.3 б, 12.1 Правил дорожнього руху. Внаслідок вказаного ДТП автомобілі-учасники пригоди зазнали механічних пошкоджень. Згідно з постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2024 по справі № 357/6699/24, [PERSON] , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. (а.с. 14-16). Вказана постанова суду набрала законної сили 31 травня 2024 року. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до Звіту № 123/02-24 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складеного 09 лютого 2024 року ФОП [PERSON] , ринкова вартість автомобіля становить 540 097,57 грн., вартість відновлювального ремонту становить 498 715, 32 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням фізичного зносу, становить 316 121,10 грн (а.с. 18-25). Встановлено, що Страховиком було відшкодовано [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 156 800,00 грн, що стверджується випискою про надходженням по картці [NUMBER] за договором SAMDN08000053148059 від 17.11.2011 (а.с. 26). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 102 ЗУ «Про страхування» у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страховик зобов`язаний встановити факт, причини та обставини такої події та прийняти з урахуванням умов договору страхування рішення про визнання або невизнання випадку страховим. Здійснення страхової виплати проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених договором страхування) і рішення страховика про визнання випадку страховим та здійснення страхової виплати (страхового акта). У разі визнання випадку страховим страховик здійснює страхову виплату страхувальнику (іншій особі, визначеній договором страхування або законодавством) відповідно до умов договору страхування або законодавства. Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17). Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У постанові від 22 лютого 2022 року у справі 201/16373/16-ц, провадження № 14-27цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17). З огляду на частину другу статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягає відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на час розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнав власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнав чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. В даному випадку, суб`єктом оціночної діяльності було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу та визначено його технічний стан після дорожньо-транспортної пригоди. У звіті, наданому позивачем, зазначено детальний обсяг пошкоджень, яких зазнав автомобіль в результаті ДТП. Страхова компанія погодила даний Звіт, сплатила позивачу страхове відшкодування. Відповідач, заперечуючи висновки звіту та піддаючи під сумнів вцілому виготовлений звіт, не надав власної оцінки із зазначенням порушених норм Методики оцінки товарознавчої експертизи та оцінки колісних ТЗ, а також, відповідач не заявив клопотання про призначення судової експертизи. Суд, виходячи з положень п.3 ч.5 ст. 12 ЦПК України роз`яснював учасникам процесу наслідки не подання клопотання про призначення судом експертизи для визначення матеріального збитку, оскільки відповідач ставить під сумнів наданий позивачем Звіт № 123/02-24 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складеного 09.02.2024 року (п.2 ч.1 ст. 103 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) дійшов висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). А тому, суд приймає до уваги, долучений до матеріалів справи звіт № 123/02-24 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складений 09 лютого 2024 року ФОП [PERSON] . За умовами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Так, як було встановлено судом, страховиком було виплачено позивачу страхове відшкодування у сумі 156 800,00 грн. Однак, вартість відновлювального ремонту складає 498 715,32 грн., та виходить за межі ліміту страхового відшкодування. Таким чином відповідач [PERSON] , як водій застрахованого транспортного засобу, має обов`язок відшкодувати позивачу, як потерпілому, в порядку визначеному ст. 1194 ЦК України різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), у зв`язку із недостатністю страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої ним шкоди, а саме 341 915 грн. 32 коп. (498 715,32 грн - 156 800,00 грн). Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, а також представлених суду доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 3419,15 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: approved