Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування збитків (шкоди), у якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду (збитки) у розмірі 351 757,00 грн. та судові витрати у розмірі 5 276,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що він є власником автомобіля «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , право керування яким він передав водію [PERSON] . Проте, 29.03.2024 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої належний позивачу автомобіль зазнав механічних ушкоджень, чим [PERSON] , як власнику транспортного засобу, завдано матеріальний збиток, розмір якого визначено Звітом №1965 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля від 23.08.2024 року, складеного оцінювачем [PERSON] . Оскільки постановою Святошинського районного суду м. Києва від 03.05.2024 року відповідача визнано винним у вчиненні вказаної ДТП, тому позивач вважає, що саме на [PERSON] покладено обов`язок по відшкодуванню матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок пошкодження у ДТП. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н. О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Витребувано у Святошинського районного суду м. Києва належним чином завірену копію постанови судді, прийняту 03.05.2024 року у справі №759/7283/24. На виконання вимог ухвали суду 19.09.2024 року до справи приєднано належним чином засівідчену копію постанови Святошинського районного суду м. Києва від 03.05.2024 року у справі №759/7283/24 про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнення його до адміністративної відповідальності. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, у поданому позові просив розглянути справи у його відсутність. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового слухання, у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, жодних заяв з процесуальних питань на адресу суду не направляв. Копія ухвали про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви із доданими до нього документами були направлені на зареєстроване місце проживання [PERSON] у відповідності до інформації з Єдиного державного демографічного реєстру: [ADDRESS] . Із трекінгу поштового відправлення, що наявне у матеріалах справи, вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви із доданими до нього документами [PERSON] отримав особисто 24.09.2024 року. Ухвалу від 09 жовтня 2024 року [PERSON] отримав особисто 23.10.2024 року, що вбачається із наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Також відповідач [PERSON] отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі від 12 вересня 2024 року, ухвалу від 09 жовтня 2024 року та судову повістку про виклик на 09 грудня 2024 року до свого електронного кабінету, що підтверджується довідками про доставку електронного документа від 13.09.2024 року, від 10.10.2024 року та від 20.11.2024 року. Отже, суд вважає, що відповідач [PERSON] повністю обізнаний про хід даної справи. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за його місцем реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк була повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, відзив на позовну заяву не подав, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про відшкодування збитків (шкоди). Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавалися. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, прийшов до наступних висновків. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 29.03.2024 року о 13 год. 25 хв., в м. Києві по вул. Кільцева дорога, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] не був уважним, не врахував зміну дорожньої обстановки, під час перестроювання не надав дорогу транспортному засобу «Neoplan», державний номерний знак [NUMBER] , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, в результаті чого здійснив зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, та матеріальних збитків, чим порушив п.2.3 б), п.10.3, п. 13.1 Правил дорожнього руху. Власником автомобіля «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 03.05.2024 року у справі №759/7283/24 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн. Постанова набрала законної сили 14.05.2024 року. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальному провадженні або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія [PERSON] не відповідали вимогам ПДР України, а тому він, як особа, яка керувала автомобілем «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок чого позивачу завдано матеріальні збитки, є єдиною винною особою, дії якої призвели до ДТП та пошкодження автомобіля, належного позивачу. З метою визначення розміру матеріального збитку, позивач звернувся до оцінювача [PERSON] . Згідно Звіту №1965 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , складеного 23.08.2024 року ФОП [PERSON] , вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок пошкодження при ДТП, станом на 04.04.2024 року (на дату огляду КТЗ) складає 351 757,00 грн. У Звіті зроблено висновки, що ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , у пошкодженому стані становить 351 757,00 грн. Вартість відновлювального ремонту без врахування коефіцієнта фізичного зносу автомобіля складає 459 363,81 грн. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідальність, у таких випадках, несе винна особа, яка є водієм автомобіля чи особа, яка керувала таким автомобілем і з вини такої сталася ДТП. З урахуванням пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, якщо особа під час керування автомобілем мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на такий, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання майнової шкоди. Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця. Під неправомірним заволодінням майна потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Тож умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майна, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. На підставі наведеного можна зробити висновок, що у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. При цьому будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом. Судом встановлено, що [PERSON] має посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії В та С, дата видачі 02.02.2019 року, дійсне до 02.02.2049 року, серії [NUMBER] . У цій справі, судом не встановлено обставин того, що відповідач протиправно керував транспортним засобом, який потрапив у ДТП. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач керував автомобілем 29.03.2024 року марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , та був учасником ДТП, що мала місце 29.03.2024 року о 13 год. 25 хв. в м. Києві по вул. Кільцева дорога. Отже, водій автомобіля «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] правомірно керував транспортним засобом на момент ДТП та є винною особою у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 29.03.2024 року. Отримавши позовну заяву з доданими до неї матеріалами відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Будь-яких доказів на спростування вказаних у позові обставин та розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , у розпорядження суду не надав. Відповідно до частин першої-другої ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Відтак, у даному випадку, відшкодування шкоди власнику транспортного засобу винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, ґрунтується на вимогах закону. При цьому позивачем доведено належним доказом розмір завданого йому матеріального збитку внаслідок пошкодження належного йому автомобіля з вини відповідача. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягають відшкодуванню відповідачем у розмірі 3 517,57 грн. При цьому, згідно вимог Закону України «Про судовий збір» надмірно сплачена сума судового збору у розмірі 1 758,83 грн. підлягатиме поверненню позивачу у разі подання ним відповідного клопотання. На підставі викладеного та

Outcome: partial