Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася 06.12.2023 до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: державний реєстратор Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінова Катерина Анатоліївна, [PERSON] , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна та просить: -\~Визнати недійсним договір іпотеки від 20 квітня 2021 року серія та номер 4912, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолетою Султанівною, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2260855951101, номер запису про іпотеку: 41597230, дата, час державної реєстрації 20.04.2021 року 15:55:05. - Витребувати від [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.04.2007 за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] є племінницею [PERSON] . Запис прізвища [PERSON] виник внаслідок транслітерації української графіки російськомовної вимови Дручина. 11.09.2020 позивачка звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. з заявою про прийняття спадщини та нотаріусом була заведена спадкова справа №22/2020. В рамках проведення нотаріальних дій було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2020, посвідченого приватним нотаріусом Омаровою В.С. Також з інформаційної довідки вбачається, що попередній власник квартири був [PERSON] на підставі договору дарування від 01.02.2012, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. У договорі вказано відомості про підстави власності померлої [PERSON] які не відповідають дійсності. Крім того, договір оформлений на бланку ВВР №012419. Підпис на договору не схожий на підпис [PERSON] . Крім того, у 2012 році [PERSON] було 73 роки і про всі важливі питання вона радилися з [PERSON] і до Києва не виїжджала. Бланк договору свідчить про те, що договір укладений між іншими особами щодо іншого предмету. Тому, договір дарування, який був зареєстрований вже після смерті [PERSON] є неіснуючим. Квартира вибула з власності [PERSON] незаконно, без її волі, на підставі неіснуючого договору. Тому, неправомірним є набуття права власності [PERSON] а продаж майна [PERSON] 20.04.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки щодо спірної квартири, всупереч ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 14.04.2021 про накладення арешту на майно у справі №522/5919/21. В процесі розгляду кримінальної справи встановлено, що паспорт серії [NUMBER] , знаходиться в картотеці Подільського відділу ГУ ДМС України в Одеській області, оформлений на ім`я [PERSON] , тобто паспорт підроблений, а [PERSON] не існує. В свою чергу паспорт серії [NUMBER] (копія такого паспорта [PERSON] долучена до реєстраційної справи) оформлено на ім`я [PERSON] . Приватний нотаріус Курковського Я.Л. під час проведення кримінального провадження вказала, що підпис на договорі не її і вона за весь час не посвідчувала договори щодо квартир, які знаходяться в м. Одесі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 06.02.2024. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 06.02.2024, розгляд справи було відкладено до 02.04.2024. У підготовчому засіданні 02.04.2024 проведеному за участі представника позивача [PERSON] було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження, роз`яснено про розгляд заяви про забезпечення позову в окремому провадженні та оголошено перерву до 22.05.2024. Протокольною ухвалою від 02.04.2024 було витребувано копію реєстраційної та нотаріальної справи щодо спірної квартири. Ухвалою від 03.04.2024 заяву представника [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою від 05.04.2024 у задоволенні заяви представника [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 22.05.2024 розгляд справи було відкладено на 25.06.2024. Ухвалою від 22.05.2024 задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. У підготовчому засіданні 25.06.2024 проведеному за участі представника [PERSON] [PERSON] було закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 31.07.2024, ухвалено повторно направити ухвалу від 22.05.2024 для виконання. У судовому засіданні 31.07.2024 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника [PERSON] [PERSON] було відмовлено представнику позивача у витребуванні доказів, у зв`язку з пропуском процесуального строку та задоволено клопотання про ознайомлення, розгляд справи відкладено на 08.08.2024. У судовому засіданні 08.08.2024 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника [PERSON] [PERSON] , відмовлено у поновленні строку та витребуванні доказів, оголошено перерву до 27.08.2024. У судовому засіданні 27.08.2024 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника [PERSON] [PERSON] , у зв`язку з не переданням доказів, розгляд справи було відкладено до 10.10.2024. У судовому засіданні 10.10.2024 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника [PERSON] [PERSON] , представники надали вступні слова, у зв`язку з неякісними копіями документів, суд витребував оригінали доказів на підтвердження родинних відносин, з метою надання оригіналів розгляд справи було відкладено на 27.11.2024. У судовому засіданні 27.11.2024 проведеному за участі [PERSON] та її представника [PERSON] , представника [PERSON] [PERSON] , було досліджено оригінали наданих доказів, долучено їх копії та повернуто оригінали позивачу, суд закінчив дослідження доказів та з метою підготовки до судових дебатів розгляд справи було відкладено на 06.12.2024. У судовому засіданні 06.12.2024 представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник [PERSON] [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, з огляду на те, що [PERSON] як сторона двох правочинів не залучений до участі у справі в якості відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові. У справі №522/5919/21 судом розглядався спір про визнання недійсним договору дарування та [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову. Родинні відносини між позивачкою та померлою [PERSON] не підтверджуються, адже містять суперечності. Відомості у свідоцтві про народження [PERSON] не узгоджуються з відомостями, які зазначені в актовому записі про народження [PERSON] . Такі обставини є преюдиційними, тому не потребують повторного дослідження та встановлення. Крім того, позивачка не ставить питання про встановлення факту родинних відносин. За відсутності доказів на підтвердження родинних відносин, позивачка немає порушеного права чи інтересу щодо отримання спадкового майна у спадок. Не підтверджується звернення позивачки з заявою про прийняття спадщини. Окрім того, відсутні відомості про те, що приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Невідповідність паспортних даних обдарованого не можу бути підтвердженням того, що квартира вибула з-під власності [PERSON] поза її волею. [PERSON] набула право власності на підставі оплатного договору, покладалася на відомості державного реєстру речових прав, де були відсутні будь-які обтяження, тому є добросовісним набувачем. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час, дату та місце судового розгляду у встановленому законом порядку. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна зверталася до суду 15.04.2024 з заявою про розгляд справи за її відсутності. Суворовська селищна рада Ізмаїльського району Одеської області 12.04.2024 повідомила суд, що державний реєстратор Марінова К. у жовтні 2022 року звільнилася з посади за власним бажанням. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх взаємозв`язку, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що у червні 2020 року у віці 80 років померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане повторно 02.04.2021 (т.1 а.с.74). [PERSON] померла вдома перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить лист КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 12.08.2024 (т.2 а.с.187). 28.12.2020 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. з заявою про прийняття спадщини тітки [PERSON] (т.1 а.с.68). [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , про що свідчить посвідка про народження серії [NUMBER] , оригінал якої досліджувався у судовому засіданні (т.2 а.с.217). [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.80), оригінал якого не був поданий позивачем. Однак, згідно архівної довідки та архівної копії запису про народження, наданої [PERSON] 13.11.2024 Державним архівом Одеської області, [PERSON] народилася [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с.211-215). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т.2 а.с.216). Відтак, [PERSON] народилася [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] , згідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.76, т.2 а.с.218). [PERSON] 27 квітня 1985 року уклала шлюб з [PERSON] в результаті чого змінила прізвище як [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (т.1 а.с.76, т.2 а.с.219). Згідно експертного висновку Інституту української мови від 27 січня 2023 року, записані в офіційних документах форми прізвища [PERSON] і [PERSON] генетично і функціонально ідентичні входять до антропонімійних комплексів, якими ідентифіковано ту саму особу [PERSON] (т.1 а.с.63). Всі прізвища наведені вище як [PERSON] вказані так мовою оригіналу якою є російська, тому різність написання прізвища, у зв`язку з його різним перекладом не може бути підставою для факту відсутності родинних відносин між позивачкою та померлою [PERSON] . Щодо різного зазначення прізвища матері [PERSON] яка вказана як [PERSON] та як [PERSON] , то суд бере до уваги що такі записи про народження складалися в 1939 році. Крім того, зазначення прізвища [PERSON] по-різному як [PERSON] та [PERSON] не спростовує того, що батьком [PERSON] та батька позивачки [PERSON] є [PERSON] . У постанові Верховного суду від 21 серпня 2020 року при розгляді справи №904/2357/20 вказано, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Враховуючи близькість принципів господарського і цивільного судочинства, цей же стандарт має переважно застосовуватись і у цивільному процесі. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 січня 2023 року при розгляді справи №209/3103/21 також вказував, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Як вказує Верховний суд у постанові від 20 листопада 2024 року при розгляді справи №686/28882/23, пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто, враховуючи принцип більшої переконливості, суд дійшов висновку, що батько позивачки [PERSON] був рідним братом [PERSON] , тому [PERSON] є племінницею [PERSON] , адже доказів на підтвердження факту родинних відносин достатньо, в той, час, як на спростування факту родинних відносин, сторона відповідача вказує лише на суперечність в актовому записі та свідоцтві. При цьому, суд враховує, що судом при ухваленні рішення у справі №522/5919/21 не надавалися всі докази, які долучені позивачем у цій справі, тому факти встановлені у рішенні від 29 червня 2023 року не є преюдиційними. Суд не приймає уваги заперечення представника відповідача що, позивач заявляв вимогу про встановлення факту родинних відносин, адже вказана обставина не є самостійною вимогою, а повинна встановлюватися судом в межах юридичного складу на підтвердження обставин справи. 24.12.2020 державним нотаріусом Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Маріновою Катериною Антонівною було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2020. Право власності зареєстроване на підставі договору дарування серії та номер:467, виданий 01.02.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. (т.1 а.с.19). Згідно вказаного договору дарування квартири від 01 лютого 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №467 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 21,2 кв.м. В пункті 2 договору, вказано, що зазначена квартира належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 12 березня 2007 року за № 8-20399, зареєстроване в Електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.04.2007 року, реєстраційний номер в Електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18500627, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.03.2007 року, номер витягу: 14219150, номер запису: 784 в книзі 637пр-24. Договір укладений на бланку договору «ВРР №012419» (т.1 а.с.20-21, т.2 а.с.17). Свідоцтва про право власності на житло видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 12 березня 2007 року за № 8-20399 (т.1 а.с.60). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.03.2007 року, номер витягу: 14219150, номер запису: 784 в книзі 637пр-24 (т.1 а.с.61). Разом з цим на бланку договору «ВРР №012419» за реєстрованим №467 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. посвідчено договір дарування квартири 02 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.22-23). Управлінням нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) надано лист, яким повідомлено, що Експертною комісією здійснено огляд архівних документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.В. та виявлено, що договір дарування від 01.02.2012 за реєстровим №467, оформлений на бланку ВРР №0122419 відсутній (т.1 а.с.24). Київський державний нотаріальний архів листом від 10.07.2023 повідомив, що серед переліку справ тривалого зберігання за 2012 рік відсутня справа №02-03 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувалися» за 01.02.2012 (т.1 а.с.25). Бланк паспорта серії [NUMBER] оформлений на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.44). Заява про видачу паспорту серії [NUMBER] (на ім`я [PERSON] ) знаходиться а архівній картотеці, у зв`язку з втратою, дата визнання недійсним паспорту 27.03.2015 (т.2 а.с.107). Матеріали справи містять копію паспорта громадянина [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.46, а.с.233-234). Разом з тим, згідно листа Київського відділу ДМС України в Одеській області від 23.05.2023, паспорт громадянина України серії [NUMBER] оформлено на ім`я [PERSON] . Володільцем картотеки є Подільський відділ у місті Полтава УДМС в Полтавській області (т.1 а.с.94). При цьому, у паспорті громадянина [PERSON] серії [NUMBER] відзначено місце реєстрації останнього як [ADDRESS] (т.1 а.с.234), однак згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.05.2024, за даними, які містять в Реєстрі територіальної громади міста Києва, [PERSON] у місті Києві не зареєстрований (т.2 а.с.54). А відповідно до листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.06.2024, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований не був (т.2 а.с.103). Згідно листа Головного управління ДПС в Одеській області від 14.06.2024, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (зазначений номером [PERSON] у договорі дарування) є недійсним (т.2 а.с.90). Відомості №П1-99056-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 29 грудня 2020 року на ім`я [PERSON] та відомості №В1-66056-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 19 травня 2021 року на ім`я [PERSON] Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради не видавалися (т.1 а.с.82-83, т.2 а.с.85). Такі відомості свідчили про відсутність зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] та подавалися приватному нотаріусу Омаровій В.С. при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири (т.1 а.с.85, 86, а.с.227). Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №204/8017/17 у постанові від 27 листопада 2024 року зробила висновок, що ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним. Однак, реальний договір дарування сторонами виконаний не був, адже [PERSON] проживала у подарованій квартирі від дати укладення договору дарування та по дату її смерті. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати. На підставі вищевикладеного, правочин дарування нерухомого майна потрібно кваліфікувати як неукладений. Протокол допиту свідка приватного нотаріуса Курковської Я.Л. від 11.07.2023 не приймається до уваги, адже є недопустими доказом, однак інформація викладена у цьому протоколі не спростована ані відповідачем, ані третіми особами. Результати розгляду кримінального провадження щодо підроблення паспорту до матеріалів справи не долучений. Однак, суд враховує, що долучені до матеріалів справи докази свідчать про те, що [PERSON] не вчиняла договір дарування, адже, по-перше, паспортний документ [PERSON] викликає сумніви, по-друге, після укладення договору дарування в 2012 році, до смерті [PERSON] проживала у своїй квартирі, яка була подарована, по-третє, бланк договору дарування оформлений для укладення іншого договору, між іншими сторонами, по-четверте, суд враховує, що договір дарування укладений в місті Києві в той час коли [PERSON] було 73 роки, тобто вільне пересування на великі дистанції дещо ускладнене у більшості людей такого віку, без сторонньої допомоги. При цьому, не можливо встановити обставини чому дарувальник у віці 73 років поїхав до міста Києва, а не обдарований набагато молодший приїхав до міста Одеси, по-п`яте, [PERSON] зареєстрував право власності на предмет договору дарування через вісім років, по-шосте, дарувальник [PERSON] продовжила проживати у нібито подарованій квартирі до своєї смерті, при цьому, доказів передачі ключів від квартири та сплати комунальних послуг з моменту «укладення» договору дарування та продажу квартири не надано. Суд, оцінивши докази кожний окремо та всі в сукупності та взаємозв`язку дійшов висновку, що договір дарування між [PERSON] та [PERSON] 01.02.2012 щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , не укладався. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Тому, [PERSON] як спадкоємиця померлої [PERSON] має законний інтерес на звернення до суду з цим позовом про витребування майна. Доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не зверталася з заявою про прийняття спадщини спростовані матеріалами справи, у яких міститься заява [PERSON] про прийняття спадщини відкритої до майна померлої [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року при розгляді справи №463/6829/21. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 листопада 2018 року при розгляді справи №488/5027/14-ц погоджувалася з цим висновком Верховного Суду України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №204/8017/17 у постанові від 27 листопада 2024 року виснувала, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача. 30 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. в реєстрі за №12441 (т.1 а.с.51-52). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що, [PERSON] не набув права власності на квартиру на підставі договору дарування, а тому не міг продати квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Крім того, суд не може вважати [PERSON] добросовісним набувачем, оскільки в її діях вбачається умисел на приховування майна, про що свідчить наступне. Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з створення для видимості унеможливлення добросовісного застосування набуття права віндикаційного власності позову. Застосування приватно-правових\~конструкцій з\~метою створення\~видимості добросовісного\~набуття права\~власності для\~унеможливлення застосування\~віндикаційного позову\~по своїй\~суті є\~недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Така позиція викладена у постанові КЦСВС від 01.03.2023 у справі № 442/3663/20. Іпотечний договір укладено [PERSON] 20.04.2021, в той час як [PERSON] подала позов, зокрема до [PERSON] 05.04.2021 (справа №522/5919/21). Крім того, представник відповідача вказує про те, що передання майна в іпотеку та укладення договору позики зумовлене необхідність коштів на лікування, при тому доказів на підтвердження своїх доводів, тобто про хворобу відповідачки суду не представлено. Також слід враховувати, що у [PERSON] при укладення договору купівлі-продажу майна мав виникнути сумнів у його походженні, адже реєстрація права власності за [PERSON] відбулася через вісім років після «укладення» договору дарування, всупереч розповсюдженій практиці, договір дарування укладено в місті Києві, реєстрація права власності відбулася в місті Ізмаїл щодо квартири, яка знаходиться в місті Одесі. Тож, враховуючи встановлені обставини справи, суд доходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позову [PERSON] про витребування майна. При тому, доводи відповідача, про те, що незалучення [PERSON] в якості співвідповідача є підставою для відмови у позову, не приймаються судом до уваги, адже визнання договорів дарування та купівлі-продажу, стороною яких він був, не є необхідним, при заявлені такого ефективного способу захисту як витребування майна. Щодо вимог про визнання недійсним іпотечного договору, суд зазначає наступне. 20.04.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, яким [PERSON] позичили 30\~000 доларів США (т.1 а.с.88). 20.04.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого виступила квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.89-92). 20.04.2021 було зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. договір іпотеки 4912 від 20.04.2021 між [PERSON] та [PERSON] , а 22.04.2021 зареєстровано арешт на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 14.04.2021 по справі №522/5919/21 (т.1 а.с.50). При укладенні договору іпотеки та його реєстрації 20.04.2021 арешт накладений на квартиру на підставі ухвали від 14.04.2021, не був внесений до реєстру, адже зареєстровано обтяження 22.04.2021, тобто вже після реєстрації іпотечного договору. Згідно ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника. У ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» визначено вичерпний перелік об`єктів, які можуть бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Аналогічні правила щодо особи заставодавця, яким може бути тільки власник речі або особа, якій належить майнове право, встановлені ч. 2 ст. 583 ЦК України. Отже, лише власник може передати належне йому нерухоме майно в іпотеку. При тому, квартира, яка є предметом іпотеки підлягає витребуванню на користь спадкоємця [PERSON] [PERSON] , тому наявні підстави для визнання недійсним договору іпотеки, іпотекодавцем за яким є [PERSON] , котра не є власником предмету іпотеки. Посилання відповідачки на те, що судом розглядалася справа №522/5919/21 у результаті розгляду якої [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову, не приймаються судом до уваги, адже рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23 червня 2023 та постановою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та відмовлено у задоволенні позову, у зв`язку з неефективністю обраного позивачкою способу захисту. Натомість, ця справа розглядається за позовом про витребування майна та визнання договору іпотеки недійсним, тобто позов подано з урахуванням висновків суду щодо ефективності способу захисту. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] , яка як спадкоємець [PERSON] позбавлена можливості в інший спосіб отримати спадкове майно, яке вибуло з власності [PERSON] поза її волею. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи.

Outcome: approved