Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: 1)стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] [INFO] в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини; 2)стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] [INFO] в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини; 3)судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області, яке набрало законної сили 19.02.2024. Відповідач періодично добровільно надає матеріальну допомогу на утримання дітей, не несе витрат на лікування, оздоровлення та розвиток здібностей спільних дітей. Добровільно сплачувати аліменти на утримання дітей відповідач не бажає. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, а конверт повернувся до суду із відміткою поштового відділення «заадресат відсутній за вказаною адресою». При цьому, відповідач отримав указані документи за адресою вказаною його представником у заяві від 16.08.2024, як адреса для листування - 18.09.2024, що підтверджується реєстром поштових відправлень. Представник позивача копію ухвали про відкриття провадження у справі отримав 23.05.2024, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. 04.10.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позовної заяви повністю або встановити розмір аліментів в 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що позивач не додає жодних доказів на підтвердження обставин на які посилається. Більше того, такі обставини не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] бере участь в утриманні дітей добровільно надаючи матеріальну допомогу. До останнього часу діти жили з батьками позивача, [PERSON] та [PERSON] . До моменту, коли їх мати забрала до себе, відповідач підтримував зв`язки з доньками, зокрема, в телефонному режимі, шляхом відеозв`язку та в червні 2024 року проводив з ними час особисто. Після того, як дітей забрала мати до себе, номер відповідача став заблокованим у телефоні 10-річної доньки [PERSON] , дотелефонуватись стало неможливо. З огляду на це, вважають, що позивач, не маючи постійного доходу та не будучи працевлаштованою, всупереч інтересам дітей, з корисливих мотивів, штучно створює обставини за яких відповідач має труднощі у виконанні своїх батьківських обов`язків. Також, відповідач не повідомлявся про необхідність лікування дітей в період після розлучення, у зв`язку з чим була відсутня потреба у відповідних виплатах. Зважав на невірно обраний позивачкою спосіб захисту. Інших заяв по суті справи до суду не надійшло. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області (а.с. 19). У сторін народжилося двоє дітей - [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] (а.с. 21, 23). Позивачка зазначає, що спільні з відповідачем діти проживають з нею, проте батько дітей лише періодично надає допомогу на утримання дітей. Сторонами не було укладено договір про сплату аліментів на дітей у порядку ст. 189 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За приписами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. За вимог ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень. З матеріалів справи убачається, що позивачка проживає разом з малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] , які перебувають на її утриманні. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей, проте останній не бере участі у утриманні спільних дітей, лише періодично надає допомогу на утримання дітей, втім на обох батьків покладено обов`язок утримувати власних дітей. Водночас при визначенні розміру аліментів суд враховує: матеріальне становище сторін, потреби дитини, рівень доходу сторін, й також те, що сторони не змогли добровільно досягнути згоди про розмір сплачуваних аліментів. При цьому, у розрізі заперечень відповідача, викладених у відзиві, суд звертає увагу на таке. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (див.: постанову Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18)). Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Верховний Суд зауважує, що тлумачення приписів статті 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти - це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказуючи суду про те, що діти проживають з батьками позивача, останній належних доказів на підтверджень заперечень в цій частині не надав, що зумовлює можливість суду пересвідчитися у таких обставинах. При цьому, заперечуючи проти позовних вимог, останній вказував про наявність перешкод у спілкуванні з дітьми, відтак просив відмовити у задоволенні позовних вимог, водночас питання участі батька у вихованні дітей не є предметом доказування у даній цивільній справі. Зважаючи на наведене, суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві через їх необґрунтованість. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню та присуджує до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей та відповідатиме принципам розумності та справедливості. У відповідності до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 07.05.2024. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки в силу п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, з урахуванням ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial