Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив позбавити відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути аліменти на утримання сина. В обґрунтування позову посилається на те, що між ним та [PERSON] 02 серпня 2002 року укладено шлюб, який рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2023 року розірвано. Від даного шлюбу у сторін є два сини - неповнолітній [PERSON] , [INFO] та повнолітній [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбних відносин так і процесі розлучення, між [PERSON] та [PERSON] не встановлено ані договором, ані рішенням суду місце проживання дітей, визначення обов`язків щодо виховання дітей, однак за усною домовленістю було визначено, що діти будуть жити разом з батьком. Так, після початку повномасштабної війни у лютому 2022 року [PERSON] прийняла рішення про виїзд за кордон до Європейського союзу на тимчасове проживання, залишивши двох неповнолітній ще на той час синів. Наразі [PERSON] продовжує періодично перебувати поза межами України, до спілкування з колишніми членами сім`ї втратила інтерес. Неповнолітня дитина - [PERSON] не бажає виїжджати за кордон, а бажає залишитись разом з батьком - [PERSON] на території України. [PERSON] від участі в утриманні та вихованні неповнолітнього сина [PERSON] повністю самоусунулася, зв`язок з сином не підтримує, його життям та вихованням не цікавиться. Оскільки [PERSON] не приймає участь в утримані та вихованні неповнолітнього [PERSON] , то є підстави для позбавлення її батьківських прав. Позивач надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, допустивши негайне виконання рішення суду. Представник відповідача - адвокат Мица Ю.В., який діє на підставі ордеру про надання правової (правничої) допомоги, надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідач визнає, проте заперечує проти стягнення з неї на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки на теперішній час вона не має постійного доходу. В подальшому адвокат Мица Ю.В. надав заяву, в якій просив проводити розгляд справи без участі відповідача та її представника. Від третьої особи до початку розгляду справи до суду надійшли письмові пояснення із проханням про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, з урахуванням Висновку від 28.11.2024 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 02.08.2002 складено актовий запис №1198 про укладення шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », на підтвердження чого надано копію електронного актового запису про шлюб (а.с.30). 17.01.2023 рішенням Октябрського районного суду м. Полтави (копія а.с.29) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 02.08.2002. Вказане рішення набрало законної сили 20.02.2023. [INFO] у м. Харків народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією електронного свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.16-18). Надано до суду і копію паспорта [PERSON] , 2008 р.н. (а.с.21). До суду надано копію договору оренди житла за адресою: [ADDRESS] , укладеного між відповідачем та [PERSON] 25.11.2022 (а.с.31), на підтвердження місця проживання відповідача. Також надано інформацію №861427363254 від 17.11.2024 про право власності [PERSON] на вказане житло. Позивач є військовослужбовцем на підтвердження чого надано копію довідки №853 від 27.09.2024 з в/ч [NUMBER] (а.с.33), копію посвідчення [NUMBER] від 15.07.2023 (а.с.34), копію військового квитка (а.с.35-36). Позивач є власником частини житлової квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №472 від 16.08.2024 (копія а.с.37) та договору дарування №479 від 16.08.2024 (копія а.с.39). На підтвердження фінансової платоспроможності позивача надано відомості щодо нарахування доходів за період з січня 2023 року по жовтень 2023 року (а.с.43). До суду надано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я відповідача (а.с.28), з якого вбачається наявність відміток про перетин державного кордону України (в`їзд/виїзд) у 2023 та 2024 роках. Позивачем до початку судового засідання до суду надано письмові пояснення неповнолітнього [PERSON] , який вказував, що йому відомо про існування судового спору про позбавлення його матері батьківських прав. Неповнолітній [PERSON] також вказував, що він дійсно постійно мешкає разом із батьком, мати останнім часом часто перебуває за кордоном, її місце мешкання йому не відоме. Вказував також, що батько повністю забезпечує його утримання, навчання та виховання та проти позбавлення матері батьківських прав щодо нього, він не заперечує, проте просить до суду його не викликати. З письмових пояснень за підписом директора департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради О. Малько, вбачається, що Департамент підтримує позовні вимоги [PERSON] в зв`язку із тим, що відповідач, [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться станом його здоров`я, що відповідно до положень ст. 164 Сімейного Кодексу України є підставою для позбавлення її батьківських прав. Аналогічні за змістом доводи щодо доцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] викладені у Висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №449 від 28.11.2024, наданому до суду. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Досліджені судом докази свідчать про те, що мати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його розвиток та навчання, підготовку до самостійного життя, не цікавиться його здоров`ям, не приїздить до нього, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, матеріально не підтримує. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме та умисне ухилення від виховання дитини та як свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, тому, в даному випадку, суд, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, вважає доцільним та необхідним застосування такого крайнього заходу впливу до відповідача як позбавлення його батьківських прав, та вважає, що у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, де буде забезпечено належні умови для зростання та розвитку дитини. Згідно з ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 1 ст. 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, що не позбавляє відповідача права в разі настання зазначених обставин за наявності належних та допустимих доказів звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Заперечення представника відповідача проти позовних вимог про стягнення аілментів на утримання неповнолітньої дитини суд відхиляє, оскільки відсутність у відповідача постійного доходу та\\або офіційного працевлаштування не звільняє її від обов`язку з утримання дитини. З приводу клопотання позивача допустити негайне виконання судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України одним з питань, що їх має вирішити суд під час ухвалення рішення, є питання про наявність підстав допустити негайне виконання судового рішення. Суд зауважує, що підстави негайного виконання судового рішення, визначені цивільним-процесуальним законом, мають соціально орієнтований характер і підлягають застосуванню у всіх випадках, коли обставини справи вимагають негайної реалізації припису рішення суду як юрисдикційного органу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, причому відповідно до частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Суд бере до уваги, що відповідно до ст. 7 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справ, що стосуються дитини, судовий орган діє швидко для уникнення будь-яких невиправданих зволікань, а швидке виконання прийнятих рішень повинно бути забезпечене відповідною процедурою. У термінових випадках судовий орган при необхідності має повноваження приймати рішення, які підлягають негайному виконанню. Згідно Закону України «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» від 03.08.2006 за № 69-V було ратифіковано Європейську конвенцію про здійснення прав дітей, вчинену 23 січня 1996 року у м.Страсбурзі та підписану від імені України 07 травня 1999 року. Зі змісту вказаного Закону України від 03.08.2006 за № 69-V вбачається, що відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; встановлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном). З урахуванням наведеного, суд вважає доцільним допустити негайне виконання рішення суду. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved