Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 07 червня 2014 року між ними було укладено шлюб, від якого мають неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; на даний час їх сімейні стосунки припинені, причиною розпаду сім`ї стало те, що між ними зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, тривалий час разом не проживають і не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати, залишивши їй прізвище [PERSON] . Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки вона з чоловіком близько трьох років разом не проживають, спільних інтересів не мають, у кожного свої погляди на життя, їх діти періодично мешкають в одного з батьків. Після розірвання шлюбу має намір іменуватися чинним прізвищем [PERSON] . Відповідач відзиву на позов не подав, у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу, оскільки за трирічний строк спільного непроживання з дружиною в кожного з подружжя склався свій уклад життя, що унеможливлює подальше збереження шлюбу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 07 червня 2014 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Прачівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області за актовим записом №03. Від даного шлюбу подружжя має двох спільних неповнолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання яких з батьками згідно витягу №1857. Сторони хоча\~й зареєстровані\~за однією\~адресою,\~але близько\~трьох років\~разом не\~проживають,\~ведуть окреме\~господарство,\~спільних інтересів\~не мають,\~не спілкуються\~в обсязі\~сім`ї,\~примиритися не\~бажають,\~між подружжям\~втрачено почуття\~взаємної любові,\~поваги,\~дружби,\~допомоги,\~обоєкатегорично наполягають на припиненні шлюбу, який між ними носить формальний характер. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує положення\~ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже як позивачка, так і відповідач, наполягають на припиненні шлюбу, клопотань про надання строку на примирення не заявляли. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дітей, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1211,20 грн судового збору, сплаченого нею при подачі заяви до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved