Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області у порядку підсудності надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначається,\~що [PERSON] \~26.02.2018\~року був\~прийнятий по\~переводу горно\~робочим підземним\~3-го\~розряду з\~повним підземним\~робочим днем\~в шахті,\~відповідно до\~наказу №452-К\~від 26.02.2018\~та звільнений\~за статтею\~38\~КЗпП України\~23.12.2019\~відповідно до\~наказу №282-К\~по ТОВ\~«КРАСНОЛИМАНСЬКЕ»,\~що підтверджується\~записами у\~трудовій книжці.\~Після звільнення\~йому,\~в супереч\~вимог КЗпП\~України не\~була виплачена\~в повному\~обсязі заробітна\~плата,\~а саме\~залишилася заборгованість,\~як йому\~відомо за\~грудень 2019\~року.\~Відповідно до\~Індивідуальних відомостей\~про застраховану\~особу Форми\~ОК-5\~та ОК\~-7\~ за\~роботу в\~грудні 2019\~року відпрацьовано\~23\~дні за\~що повинно\~бути нараховано\~та виплачено\~33001,45\~грн.\~Зазначену суму\~не видавали\~на руки\~та іншим\~способом не\~було виплачено. Таким чином\~відповідач зобов`язаний\~сплатити йому\~заборгованість по\~заробітній платі\~та провести\~повний розрахунок. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Форми ОК-5 та ОК-7 за листопад 2019 року відпрацьовано 30 днів (з них робочих 21 день) та нараховано 18863,29 грн., за грудень 2019 року відпрацьовано 23 дні (з них робочих 16 днів) та нараховано 33001,45 грн. Таким чином за останні два місяці було відпрацьовано всього 37 днів та нараховано 51864,74 грн, а середньоденна заробітна плата складає 1401,75 грн. Враховуючи, що з моменту його звільнення минув значний час, саме більше трьох років, він заявляє вимогу про виплату йому середнього заробітку не за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише за 87 робочих днів, що складає 121952,25 грн. Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі, за грудень 2019 року в сумі 33001,45 грн, індексацію заробітної плати за період з 01.01.2020 по 01.06.2024 в сумі 1674,48 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 121952,25 грн. Ухвалою судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 20024 року матеріали позовної заяви [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі передано за підсудністю до Межівського районного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2024 року провадження у справі було відкрито, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву не направив. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі\~ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Так на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем. 26.02.2018 року [PERSON] був прийнятий по переводу горно робочим підземним 3-го розряду з повним підземним робочим днем в шахті, відповідно до наказу №452-К від 26.02.2018 та звільнений за статтею 38 КЗпП України 23.12.2019 відповідно до наказу №282-К по ТОВ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ», що підтверджується записами у трудовій книжці. У судовому засіданні встановлено, що після звільнення позивача, [PERSON] , в супереч вимог КЗпП України не була виплачена в повному обсязі заробітна плата, а саме залишилася заборгованість, за грудень 2019 року. Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Форми ОК-5 та ОК -7 за роботу в грудні 2019 року відпрацьовано 23 дні за що повинно бути нараховано та виплачено заробітну плату у розмірі 33001,45 грн. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до ст.47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч.1ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки відповідачем ухвала суду від 13 серпня 2024 року не виконана та не надано довідку про нараховану та виплачену (не виплачену) заробітну плату [PERSON] за період роботи на підприємстві з 26.02.2018 по 23.12.2019, суд при визначенні суми заборгованості за заробітною платою позивача керується доказами наданими позивачем, з яких встановлено, що на дату звільнення [PERSON] заборгованість перед ним за заробітною платою складала 33001,45 гривень, яка станом на дату розгляду справи не виплачена. Відповідно до ч.1ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Позивач звільнений\~23.12.2019\~року.\~Таким чином,\~період за\~який підлягає\~стягненню середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні становить\~з 23.12.2019\~року (наступний\~день після\~звільнення)\~по день\~винесення судового\~рішення,\~проте має\~бути обмежений\~шестимісячним строком. Разом з\~тим, позивач заявляє вимогу про виплату йому середнього заробітку не за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише за 87 робочих днів Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Форми ОК-5 та ОК-7 за листопад 2019 року відпрацьовано 30 днів (з них робочих 21 день) та нараховано 18863,29 грн., за грудень 2019 року відпрацьовано 23 дні (з них робочих 16 днів) та нараховано 33001,45 грн. Таким чином за останні два місяці було відпрацьовано всього 37 днів та нараховано 51864,74 грн, а середньоденна заробітна плата складає 1401,75 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні склав: 87 робочих днів * 1401,75 гривень = 121952,25 грн гривень. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено статтею 117 КЗпП України. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Після ухвалення судового рішення про стягнення сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. До такого висновку прийшов Верховний Суд України в ухвалах від 16.05.2012 (справа № 6-47110св11), від 18.07.2012 (справа № 6-14417св12), від 29.01.2014 (справа № 6-144ц13). Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23.12.2015 року у справі № 6-837цс15, від 27.04.2016 р. у справі № 6-113цс16, постанові ВСУ від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13ц. Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволенні вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум. При цьому принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Враховуючи, що спору щодо розміру розрахункових сум між сторонами не було, відповідач не надав доказів про відсутність своєї вини у невиплаті заборгованості по заробітній платі у день звільнення позивача, а також, приймаючи до уваги вину роботодавця за невиплату належних звільненому працівникові коштів та відповідальність роботодавця, передбачену\~статтею 117 КЗпП України\~суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 121952,25 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168 .1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Отже, заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо позовної вимоги про індексацію заробітної плати за період з 01.01.2020 по 01.06.2024 в сумі 1674,48 грн., то в цій частині суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю, оскільки жодного розрахунку який би підтверджував заявлену суму позивачем надано не було. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі гривень 1211,20 копійок та на користь позивача - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1223,90 гривень.

Outcome: partial