Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-26 00:00:00

У квітні 2018 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради, Посольство Великої Британії в Україні, у якій позивач просить суд: - позбавити [PERSON] , громадянина України, [INFO] , р.н.о.к.п.п. невідомий, батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , громадянки України, [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , громадянина України, [INFO] , р.н.о.к.п.п. невідомий, адреса: [ADDRESS] , аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів його заробітку/доходу щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття; - допустити рішення до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць з метою забезпечення інтересів дитини; - здійснити розподіл судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] , [INFO] , перебувала в зареєстрованому шлюбі з Відповідачем [PERSON] з 15 жовтня 2013 року. Шлюб був укладений в Лас Вегасі, штат Невада, США, де Позивач навчалась в El Camino College. Після укладення шлюбу Позивач з Відповідачем переїхали до Англії, де проживали в м. Велвін Гарден Сіті. [INFO] від шлюбу з Відповідачем народилась донька - [PERSON] , громадянка України. Спільне життя з Відповідачем не склалось через його надмірну жорстокість, деспотизм, егоїзм, постійні приниження та застосування до Позивача насилля. Відповідач почав застосовувати до Позивача насилля коли доньці було лише 1,5 місяці. Її присутність його не зупиняла. Через часті побої Позивач неодноразово викликала поліцію, зверталась до соціальних служб та перебувала у притулку для жінок жертв домашнього насильства. 18 квітня 2015 року була видана судова заборона, відповідно до якої Відповідачу, під загрозою кримінальної відповідальності, було заборонено застосовувати до Позивача фізичний вплив та психологічний примус протягом року. Однак, ця заборона його не зупинила. Після сплину дії заборони він продовжував знущатися над Позивачем та почав бити таким чином, щоб не було помітно синців. Дитина завжди була свідком побиття Позивача, яке супроводжувалося голосною нецензурною лайкою Відповідача. У цей час донька Позивача лякалась гучних криків та сліз матері, починала дуже плакати, Позивачу не вдавалось її по-довгу заспокоїти. Це негативно впливало на психічний розвиток дитини. Фактично відносини між Позивачем та Відповідачем припинились з 15 березня 2015 року. У цей день Відповідач наніс Позивачу тілесні ушкодження. Про побиття Позивач направила смс знайомій Відповідача з проханням допомогти. Вона викликала поліцію, відповідача арештували. З того часу Позивач разом з семимісячною донькою перебувала в притулку для жінок - жертв домашнього насилля, де вони жили в кімнаті 7 кв.м. протягом 6 місяців. Умови в притулку були далеко не прийнятними для немовляти: сусіди були хворими на коросту, ванна кімната та кухня була спільними. Цей період Позивач перебувала на утриманні соціальної служби. Потім друзі допомогли орендувати житло для Позивача та доньки. Увесь час Позивач працювала косметологом, що давало змогу утримувати себе та доньку. Менше ніж через місяць після припинення відносин з Відповідачем, Позивачу стало відомо, що Відповідач вже тривалий час має відносини з іншої жінкою, з якою відразу фактично почав підтримувати шлюбні відносини. З того часу він інколи брав доньку до себе, однак не приділяв їй зовсім ніякої уваги. Дитина залишалась під наглядом сестри, племінниці та матері Відповідача. Рішення про розірвання шлюбу між Позивачем та Відповідачем від 14 січня 2016 року набрало законної сили 14 вересня 2017 року. У лютому 2017 року Позивач прийняла рішення відвідати Україну та показати доньку бабусі та іншим родичам, оскільки вони її не бачили з народження. За професією Позивач лікар дермато-венеролог та працює косметологом. Також має сертифікат міжнародного зразка, що підтверджує вільне володіння англійською мовою. Після прибуття на батьківщину в Україну Позивач деякий час працювала викладачем англійської мови в приватній школі. Пізніше повернулась до надання приватних послуг в галузі косметології. Робота забезпечує Позивачу та доньці достатній прожитковий рівень, тому Позивачем було прийнято рішення залишитись в Україні. З моменту прибуття Позивача в Україну ми з Відповідачем ніяких стосунків не підтримуємо. Матеріальної допомоги на утримання малолітньої доньки він не надає, на зв`язок не виходить, не приймає ніякої участі в її вихованні, а саме: він взагалі не цікавиться дитиною (навіть не телефонує, на дзвінки Позивача у скайп не відповідає), заблокував Позивача у всіх соціальних мережах, не приймає ніякої участі у вихованні доньки, не вітає її зі святами, не дарує подарунків, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її здоров`ям та навчанням, не піклується за дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умови для отримання нею освіти. Хоча, від спільних знайомих Позивачу відомо, що Відповідач регулярно відвідує Україну, однак жодного разу не виявив бажання поспілкуватись з дитиною. Відповідач повністю самоусунувся від виховання та утримання спільної з Позивачем дитини. За цей час він жодного разу не виявив бажання побачити дитину, участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні не приймав та не приймає. Позивач жодним чином не перешкоджала Відповідачу у спілкуванні з донькою. Позивач вважає, що Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язкими відносно своєї малолітньої доньки. Фінансова допомога родичів, робота косметологом та приватні уроки англійської мови дозволили Позивачу придбати квартиру за адресою: [ADDRESS] . Санітарно-технічний стан квартири задовільний, квартира обладнана всім необхідним для проживання, побутові умови проживання задовільні, створені всі умови для нормального фізичного розвитку дитини та її навчання. [PERSON] має місце для ігор та особисте місце для сну. З сусідами у Позивача доброзичливі відносини. Вихованням та матеріальним забезпеченням доньки Позивач повністю займається самостійно. Крім того, Позивача вказує на те, що Відповідач не лише не дбає про виховання, добробут, фізичний і духовний розвиток своєї дитини, а й те, що у зв`язку з відсутністю інформації про нього він не може забезпечити належного догляду за дитиною, що може негативно вплинути на її подальший розвиток та суперечитиме її інтересам. У свою чергу, Позивач забезпечує дитину всім необхідним, дбає про її розвиток, а також має дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Також Позивача зауважує, що наразі дитина проживає разом із Позивачем. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.07.2018 року (суддя Пінкевич Н.С.) відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 13.08.2018 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній заперечив проти задоволення позову. Згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.09.2020 року (суддя Пінкевич Н.С.) провадження у цивільній справі № 369/4608/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Посольство Великої Британії в Україні про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - зупинено до набрання законної сили рішенням по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Міністерство юстиції України в особі Департаменту міжнародного права, служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про негайне повернення малолітньої дитини до країни постійного проживання (369/3750/20). У зв`язку з перебуванням головуючої судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, 30.12.2020 року, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказана справа передана для подальшого розгляду судді Янченку А.В. Ухвалою суду від 31.12.2020 року (суддя Янченко А.В.) справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Посольство Великої Британії в Україні про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, - прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 11.10.2023 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 20.09.2024 року до суду від Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] № 534/34 від 30.08.2024 року, згідно з яким уповноважений орган вказує на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини [PERSON] , [INFO] . У судове засідання 27.11.2024 року відповідач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав. У судове засідання треті особи явку уповноважених представників не забезпечили, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, від Служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.09.2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду та викликано в судове засідання свідка - [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] ). У судове засідання 27.11.2024 року з`явився позивач та підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. На момент проведення судового засідання малолітній [PERSON] -Єві виповнилось повних 10 років. Суд вважає за необхідне з`ясувати думку дитини з приводу предмету позову. У судовому засіданні було з`ясовано думку малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка підтвердила відсутність жодних зв`язків з її батьком [PERSON] , який не підтримує з дитиною спілкування, не телефонує їй, не приймає участі в її вихованні, забезпеченні її культурного розвитку та матеріальному забезпеченні. У судове засіданні з`явився свідок [PERSON] та повідомила, що підтримує дружнє спілкування з Позивачем та її малолітньою дитиною [PERSON] з 2017 року. Через наявність у свідка малолітньої доньки схожого віку вони з Позивачем та її донькою регулярно (3-4 рази на місяць) разом проводять час, водять дітей на освітні заходи, дбають про їх культурний розвиток, їздять на відпочинок, подорожують. За час знайомства з Позивачем свідок жодного разу не бачив Відповідача, не чув від малолітньої [PERSON] згадок про нього та про його участь у житті дитини. Також свідок підтвердив, що Позивач належним чином виховує дитину, забезпечує належний рівень життя, піклується про здоров`я, духовний розвиток та розширення кругозору дитини, матеріально забезпечує її самотужки та в повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. У Позивача та Відповідача від спільного шлюбу народилась дитина: [PERSON] , громадянки України, [INFO] . На даний час дитина проживає із Позивачем. Відповідно до розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 29.12.2018 року № 959 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] із матір`ю - гр. [PERSON] . 16 серпня 2024 року працівниками служби у справах дітей обстежено умови проживання гр. [PERSON] та її сім`ї за адресою: [ADDRESS] . Під час обстеження встановлено, що в квартирі проживають мати [PERSON] та донька [PERSON] -Єва. Умови проживання задовільні, в квартирі дотримуються санітарно-гігієнічних норм. Для дитини в родині створені всі належні умови для повноцінного розвитку та виховання. В дитини є окреме ліжко, стіл для виконання завдань, фортепіано, іграшки. Малолітня дитини [PERSON] навчається в 5-з класі Софіївсько-Борщагівського ліцею, відповідно до характеристики з закладу: « [PERSON] завжди має охайний вигляд, приходить завжди в чистому одязі. Учениця забезпечена всім необхідним шкільним приладдям та речами, які необхідні для навчання в школі. Батьки ( [PERSON] ) забезпечує дівчинку, залежно від потреб. Мама завжди зацікавлена в успіхах доньки і активно співпрацює з класним керівником. Батька дівчинки жодного разу в школі не бачили і на зв`язок з класним керівником не виходив». Відповідно до довідки ФОП [PERSON] : « [PERSON] є членом фатнес клубу «Софія Sport» з 25.11.2020 року, відвідувала персональні заняття з тренером з плавання та групові заняття з тренером». Також суд з`ясував, що Позивач має медичну освіту, працює лікарем дермато-венерологом та надає косметологічні послуги. В розпорядженні Позивача наявний автомобіль, що є додатковим доказом можливості забезпечення достойного рівня життя малолітній дитині (здійснення подорожей, туристичних поїздок, комфортного пересування дитини до школи та інших закладів з метою її фізичного, психологічного та духовного розвитку). Щодо позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Так, частиною 1 ст. 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З аналізу вказаної статті, суд вважає, що зазначені підстави є вичерпними та позбавлення батьківських прав є правом, а не обов`язком суду. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 9 даної Конвенції, передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципу статті 6 Декларації, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Суд також наголосив, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15, 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21 у п.53 - «Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини діях батьків». У п.54 зазначеної постанови Верховний суд зазначив: «Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17». Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Так, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позивач надав суду переконливі докази, які свідчать про наявність підстав для позбавлення батьківських прав Відповідача, що визначені пунктом другим частини першої ст. 164 СК України. Так судом встановлено, що Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, що об`єктивно підтверджено наданими Позивачем письмовими доказами. Яких-небудь перешкод у спілкуванні із дітьми Позивач Відповідачу не чинив. Сам Відповідач не чинить спроб, ані бажання щодо корегування своєї поведінки, не здатний проявити свою турботу та піклуватися про свою дитину. Так, за змістом п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, коли вони свою винною поведінкою, свідомо нехтуючи своїми обов`язками та інтересами дитини, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. У відповідності до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Отже, судом встановлено, що Відповідач по справі [PERSON] дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, в її утриманні участі не приймає, він не піклується про фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, навіть не спілкується, що підтверджено дослідженими в ході судового засідання письмовими доказами. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що Відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлені суттєві порушення прав дитини з боку її батька. Невиконання Відповідачем своїх батьківських обов`язків, щодо виховання та утримання доньки, негативно впливає на її розвиток, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини - [PERSON] , [INFO] . Щодо стягнення аліментів. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України). Частина 2 ст. 166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Стаття 27 Конвенції Про права дитини дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1ст. 184 Сімейного кодексу України). Суд вважає доцільним призначення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) Відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня пред`явлення позову до суду (25.04.2018 року) і до досягнення дитиною повноліття. Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду задоволення позовних вимог в повному обсязі судові витрати у вигляді судового збору покладаються на відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved