Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

У травні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в інтересах яких діють як законні представники [PERSON] , треті особи: Міністерство оборони України, служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просив суд Виселити [PERSON] ( [INFO] , податковий номер [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) із службової однокімнатної квартири [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення та стягнути судовий збір. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно із витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, що наданий Фондом державного майна України, Київське квартирно-експлуатаційне управління є балансоутримувачем квартири [ADDRESS] , а Міністерство оборони України по відношенню до вказаної квартири є органом уповноваженим здійснювати функції управління. Вказана квартира зареєстрована на праві власності за державою в особі Міністерства оборони України, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що додається. Таким чином, квартира [ADDRESS] , відносить до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансовому обліку Київського КЕУ. Відповідно до актів комісії Київського КЕУ від 05.04.2018 року, 12.09.2019 року було виявлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] зі своєю сім`єю, а саме дружина [PERSON] , та діти [PERSON] , [PERSON] без реєстрації та без належним чином оформлених документів. Відповідачі не маючи правових підстав користування вищевказаною квартирою, у тому числі проживання, продовжують незаконно володіти та користуватися нею, чим створюють перешкоди власнику майна в реалізації своїх законних прав та інтересів. Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України неодноразово попереджало відповідачів про добровільне виселення, однак такі вимоги не були виконані, у зв`язку з чим, вимушенізвернутися до суду. 26.03.2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Рибаку М.А. 18.10.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] з 1996 року є військовослужбовцем. 29.10.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. З 2004 році на законних підставах вони як сім`я проживають у вищевказаній квартирі, здійснювали у ній капітальний ремонт, сплачували комунальні платежі та утримують квартиру до дня розгляду справи. Вказана квартира є єдиним житлом відповідачів, іншого житла придатного для проживання вони не мають. [PERSON] за час проходження військової служби, службовим житлом не забезпечувався, фактично у м. Києві. Згідно з довідки № 2038 від 02.12.2004 року [PERSON] перебував на квартирному обліку у ЖК гарнізону в м. Києві. Також у відзиві зазначено, що у вказаному житлі, крім відповідачів проживають їх діти, а саме донька [PERSON] та син [PERSON] , вищевказана квартира [ADDRESS] є єдиним місцем проживання відповідачів. Враховуючи вищевказане, вважає відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. За таких обставин, просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Ухвалою суду від 13.04.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 18.10.2021 року провадження у справі в частині вимог до [PERSON] закрито у зв`язку зі смертю останнього. Згідно розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-648 від 27.06.2023 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2023 року в провадження судді Матвєєвої Ю.О. надійшла цивільна справа за позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи: Міністерство оборони України, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення із службової квартири без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою суду від 28.06.2023 року цивільну справу до провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача та третьої особи Міністерства оборони України в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у відзиві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання н з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи без їх участі, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] досягли повноліття. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, спеціальною правовою нормою, яка визначає правовий режим майна у Збройних Силах України є Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України». Статтями 1 та 2 вказаного Закону визначено наступне: «Військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.». Київське квартирно-експлуатаційне управління (надалі - Київське КНУ) є державною установою, яка створена Міністерством оборони України, у своїй діяльності керується наказами, директивами Міністра оборони України та іншими нормативними актами. Відповідно до абзацу третього пункту 4 Положення про Київське КЕУ, затвердженого наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України №44 від 14.02.2019. Київське КЕУ веде облік майна, казармено-житлового фонду, комунальних споруд та земельних ділянок, що надані для розквартирування структурних підрозділів Збройних Сил України та Міністерства оборони України. Відповідно до п. 27, Розділу IV «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 06.09.2018 за №1020/32472, що набрала чинності 16.10.2018 (далі за текстом - Інструкція), контроль за вивільненням службових жилих приміщень (службової жилої площі) покладається на командирів військових частин та начальників КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району. У відповідності до положень Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Положенню про Єдиний реєстр об`єктів державної власності, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.2004 №467. Порядку та умовам користування Єдиним реєстром об`єктів державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.03.2005 №622, зареєстрованого із Міністерстві юстиції України 14.04.2005 за №400/10680, Фонд державного майна здійснює у визначених законодавством межах формування і ведення Єдиного реєстру об`єктів державної власності. Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , відповідно до Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності є державним майном Міністерства оборони України, тобто військовим майном. З метою забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловим приміщенням у кожній військовій частині формується фонд службового житла. Відповідно до ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до витягу із розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №511 від 24.03.2004 «Про надання житлової площі, розгляд звернень громадян та організацій, підприємств і установ району» спірна квартира №23 житловою площею 13,0 м2 включена до складу службового житла Київського квартирно-експлуатаційного управління згідно з клопотаннями від 09.03.2004 №6/151 та від 15.03.2004 року №6/162. Як встановлено судом, [PERSON] був військовослужбовцем з 1996 року. У зв`язку із проходженням військової служби йому було надано спірне службове жиле приміщення за адресою [ADDRESS] . 29.10.2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №580 від 30.08.2004 р., старшого лейтенанта [PERSON] звільнено з військової служби та направлено на військовий облік до [INFO] . Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У частині четвертій статті 9 ЖК України також визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України). Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до актів комісії Київського КЕУ від 05.04.2018 року, 12.09.2019 року було виявлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] зі своєю сім`єю, а саме дружина [PERSON] , та діти [PERSON] , [PERSON] без реєстрації та без належним чином оформлених документів. Як вказував позивач у позовній заяві, що рішення про надання жилого приміщення, договір найму жилого приміщення та ордер на вселення [PERSON] та членів його сім`ї у службову квартиру [ADDRESS] - відсутні. Відповідач [PERSON] стверджувала, що її чоловік отримав усний дозвіл на вселення у квартиру [ADDRESS] , а таким чином вселення їхньої сім`ї, не може вважатися самовільним. Крім того, відповідно до довідки № 2038 від 02.12.2004 року [PERSON] перебував на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Києва. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 31.05.2021 року. Згідно листа начальника Будинкоуправління №1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України з 2004 року та по даний час у квартирі проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Тривале проживання відповідачки разом дітьми у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним їй в розумінні статті 8 Конвенції. Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення саме по собі не є підставою для висновку, що займане відповідачкою з 2004 року житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції. Виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в інших справах, зокрема проти України, коли у контексті провадження про виселення з житла заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 51 і 52; рішення у справах «Дакус проти України», заява № 19957/07, пункти 52 і 53, від 14 грудня 2017 року та «Садов`як проти України», заява № 17365/14, пункти 34 і 35, від 17 травня 2018 року. Також у рішенні від 08 лютого 2024 року в справі «Єсічко та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що у своїй аргументації суд не розглянув аргументи заявників щодо нестабільності їхньої ситуації чи особливостей обставин, за яких вони переїхали у спірну кімнату. Суд також жодним чином не вказав, що він намагався оцінити бажання позивача - органу державної влади - звільнити спірну кімнату на користь незазначених третіх сторін попри твердження заявників, що збереження цього житла було життєво важливим питанням для них. ЄСПЛ зазначив, що не може визнати, що національні органи влади навели «достатні підстави», аби довести існування «нагальної суспільної потреби» у спірному рішенні про виселення або обґрунтованість «пропорційності» такого виселення у розумінні статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами. Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України не обґрунтувало у позові суспільної необхідності такого втручання, як виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та пропорційності вжитих заходів, з урахуванням відомих їй обставин про те, що відсутні інші особи, які мають право користування квартирою [ADDRESS] . Виселення відповідачів може призвести до виникнення негативних наслідків, буде надмірним тягарем для них, оскільки встановлені обставини справи, зокрема тривалість проживання у спірній квартирі, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідну квартиру житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.08.2024 року у справі № 462/7300/20. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За встановлених обставин справи, з врахуванням приписів п. 26 Інструкції та ЖК України, оцінивши у контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення відповідній легітимній меті, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed