Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-28 00:00:00

У лютому 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Фещенко Микола Леонідович звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 серпня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у сторін народилася донька, [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, вони з відповідачем люди з різними характерами та поглядами на життя, в зв`язку з чим у них постійно виникали суперечки через різні підходи до вирішення питань в сімейному житті. Це призвело до того, що сторони стали чужими людьми та втратили почуття любові та поваги один до одного. З 22 червня 2022 року сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків і не ведуть спільного домашнього господарства. Донька проживає разом з матір`ю, батько приймає участь у вихованні дитини та допомагає матеріально. У період перебування у шлюбі подружжям за договором про сплату пайових внесків придбано: квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,8 кв.м.; 04 вересня 2021 року автомобіль Volkswagen Transporter, 1998 року випуску, ідент.номер трансп.засобу [NUMBER] , тех.паспорт серії [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; 31 липня 2021 року автомобіль Volkswagen TOURAN, 2011 року випуску, ідент.номер трансп.засобу [NUMBER] , тех.паспорт серії [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Сторони, як зазначає представник позивача, не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири та двох автомобілів. У зв`язку із викладеним, позивач просить суд: -Розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 01 серпня 2001 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Мінського районного управління юстиції у м. Києві; -Здійснити поділ майна, а саме квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] та двох автомобілів марки Volkswagen, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя; -Визнати за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , заг.площею 62,8 кв.м.; -Визнати за [PERSON] право власності на автомобілі: Volkswagen Transporter, 1998 року випуску, ідент.номер трансп.засобу [NUMBER] , тех.паспорт серії [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] та Volkswagen TOURAN, 2011 року випуску, ідент.номер трансп.засобу [NUMBER] , тех.паспорт серії [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків. 05 червня 2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача про усунення недоліків, та усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 27 лютого 2024 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із призначенням у підготовче судове засідання. Позивач та її представник у підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги про розірвання шлюбу та поділ спільного майна підтримав у повному обсязі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207цього Кодексу. Прийнявши визнання позову відповідачем та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, та позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справ і, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до вимог ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За правилами, встановленими ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 01 серпня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у місті Києві, між громадянином України [PERSON] , [INFO] , та громадянкою України [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, про що 01 серпня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у місті Києві зроблено запис за №\~875. Після одруження дружина отримала прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21 листопада 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис від 21 листопада 2012 року №\~2903). Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №\~180760171 від 12 вересня 2019 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,8 кв.м. Підстава виникнення права власності: акт приймання-передачі нерухомого майна №\~бн, виданий 03 грудня 2015 року; протокол зборів членів кооперативу №\~6/39, виданий 27 січня 2015 року; довідка про повну оплату №\~413, видана 03 грудня 2015 року; договір про сплату пайових внесків у ЖБК Трипілля №\~426, виданий 07 червня 2014 року. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 31 липня 2021 року, [PERSON] є власником транспортного засобу Volkswagen TOURAN, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 04 вересня 2021 року, [PERSON] є власником транспортного засобу Volkswagen Transporter, 1998 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Спільне життя подружжя не склалося. Подальше спільне життя та збереження шлюбу між позивачем та відповідачем є неможливим через різні характери, погляди на життя та інтереси. Сім`ю зберегти неможливо. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 ст. 104 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07 листопада 2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що позивач категорично не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити принципу добровільності шлюбу та їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач не просила відновити своє дошлюбне прізвище, а при реєстрації шлюбу змінила його, то вона має право після розірвання шлюбу залишити прізвище яким іменувалась у шлюбі. Враховуючи наведене, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємини подружжя, суд вважає подальше сімейне життя і збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, а тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про поділ спільного майна та визнання права власності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1-3 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи зазначені приписи закону суд дійшов висновку, що квартира за адресою: [ADDRESS] , транспортний засіб Volkswagen TOURAN, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та транспортний засіб Volkswagen Transporter, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] були набуті сторонами під час перебування у шлюбі, а тому є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Враховуючи викладене, виходячи із засад розумності, справедливості і пропорційності, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, а також, враховуючи визнання відповідачем позову у повному обсязі, що у свою чергу не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved