Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Лозівської міської територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 06 квітня 1998 року, виданого виконкомом Лозівської міської Ради народних депутатів Харківської області, за набувальною давністю. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності їй, її батьку - [PERSON] , її матері - [PERSON] , та її двоюрідному прадіду [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Однак з огляду на відсутність близьких родичів у померлого, вказана частка майна ніким не була успадкована. Дружина [PERSON] - [PERSON] померла приблизно в 1991 році. За життя [PERSON] не мав дітей та був одинокою людиною. Відтак, спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилася. Позивач вказала, що після смерті [PERSON] , вона продовжила проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] відкрито та добросовісно користувалась як своє часткою квартири, так і часткою, яка за життя належала [PERSON] . Будь-яких спорів з приводу володіння 1/4 частиною квартири, яка за життя належала [PERSON] , не було. Окрім цього, з 2001 року позивач підтримувала належні житлові умови у квартирі та сплачувала комунальні послуги в повному обсязі. Таким чином, з серпня 2001 року, тобто впродовж 23 років вона безперервно, відкрито та добросовісно користуються своєю часткою та 1/4 часткою квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка за життя належала [PERSON] . Наразі, наявність 1/4 частки квартири, яка є безхазяйною, не надає позивачу, як співвласнику, можливість належним чином розпорядитися майном. У зв?язку з чим, виникла необхідність у [PERSON] у зверненні до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду, надано час сторонам для подання заяв по суті. 13.11.2024 року справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник у судове засідання не зявилися, адвокат надала заяву про розгляд справи за відсутності її та довірителя, на задоволенні позову наполягала. Представник відповідача у судове засідання не зявилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, справу просила вирішити на розсуд суду. Треті особи у судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтвердили викладене у позові та не заперечували проти задоволення позову. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 06 квітня 1998 року, виданого виконкомом Лозівської міської Ради народних депутатів Харківської області, трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , її батьку - [PERSON] , її матері - [PERSON] , та її двоюрідному прадіду [PERSON] (а.с.13). Так, оскільки квартира належить чотирьом особам на праві спільної сумісної власності, тобто без визначення розміру часток, то їх частки є рівними, тобто по частки на кожного. [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть(а.с.10). Як вазала позивач у позові, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Однак з огляду на відсутність близьких родичів у померлого, вказана частка майна ніким не була успадкована. Дружина [PERSON] - [PERSON] померла приблизно в 1991 році. За життя [PERSON] не мав дітей та був одинокою людиною. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру(а.с.27), спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Так, у позові [PERSON] вказала, що після смерті [PERSON] , вона продовжила проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] відкрито та добросовісно користувалась як своєю часткою квартири, так і часткою, яка за життя належала [PERSON] . Будь-яких спорів з приводу володіння 1/4 частиною квартири, яка за життя належала [PERSON] , не було. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб(а.с.9), у 2012 році [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка [PERSON] . Відповідно до копії витягу №5320 від 17.10.2024 року(а.с.11), в вище вказаній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так, як зазначено у позові, з 2001 року позивач підтримувала належні житлові умови у квартирі та сплачувала комунальні послуги в повному обсязі. Таким чином, з серпня 2001 року, тобто впродовж 23 років вона безперервно, відкрито та добросовісно позивач користується своєю часткою та 1/4 часткою квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка за життя належала [PERSON] . На підтвердження сплати комунальних послуг позивач долучила копію довідки(а.с.12). Треті особи в своїх заявах підтвердили викладене в позові [PERSON] та не оспорювали факт родинних звязків та користування позивачем часткою квартири померлого. Наразі, наявність 1/4 частки квартири, яка є безхазяйною, не надає позивачу, як співвласнику, можливість належним чином розпорядитися майном. У зв?язку з чим, виникла необхідність у [PERSON] у зверненні до суду з вказаним позовом. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. В порядку ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У справі «Серявін та інші проти України», №4909/04, §58, рішення від 10.02.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Судом встановлено, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (житловим приміщенням-квартирою) більше десяти років, а саме починаючи з 2001 року по теперішній час, а відтак відповідно до положень ст. 344 ЦК України, наявні правові підстави для набуття нею права власності на нерухоме майно, а саме на частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] . Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність заперечень, беручи уваги всі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved