Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-27 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] через свого представника адвоката Тищенка С.Ю. звернулись до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , ПрАТ «Просто» про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що 14.08.2023 року об 11 годині 45 хвилин [PERSON] у м. Одеса по вул. Люстдорфська дорога, 7/1, керуючи транспортним засобом «АUDI А6», д/н [NUMBER] , під час перестроювання вліво, не надав переваги у русі автомобілю, що рухався по тій смузі, на яку намагався виїхати, в результаті чого сталося зіткнення з автомобілем «Маzda 3» д/н [NUMBER] , чим порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306. В наслідок зіткнення, автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, а [PERSON] та [PERSON] зазнали тілесних ушкоджень. 18 вересня 2023 року постановою Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/21282/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Просто». АТ «ПРОСТО» було визначено розмір страхового відшкодування у відповідності до чинного законодавства, а саме у розмірі 139240,69 грн., та було перераховано позивачу [PERSON] на його банківський рахунок. Не погоджуючись із визначеною АТ «ПРОСТО» сумою страхового відшкодування [PERSON] звернувся до судового експерта ФОП [PERSON] із заявою про проведення транспортно товарознавчого дослідження за фактом ДТП для вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «MAZDA» д.н. [NUMBER] . Згідно висновку експерта №35-24 від 15.02.2024 року вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «MAZDA» д.н. [NUMBER] складає 249008,70 грн., ринкова вартість автомобіля «MAZDA» д.н. [NUMBER] визначається рівною вартості утилізації. Крім цього представник позивача наголошує на тому, що внаслідок ДТП позивачі отримали тілесні ушкодження та витрати пов`язані з лікуванням потерпілих складають 41762 грн. 10 коп., які представник позивача просить стягнути з АТ «ПРОСТО». Таким чином, з урахуванням викладеного представник позивачів вважає, що відповідач - 2, як страховик повинен здійснити доплату в розмірі - 20 759,31 (двадцять тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 31 коп., тобто страхове відшкодування до розміру ліміта, а саме -160\~000 (160 000- 139 240,69) = 20 759,31 грн., а оскільки ліміт відповідальності страховика (відповідач - 2) складає - 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень 00 коп., розмір франшизи невідомий, вартість шкоди (збитків) - 249 008,70 (двісті сорок дев`ять тисяч вісім) гривень 70 коп. - 160 000,00 (сто шістдесят тисяч) гривень 00 коп. складає - 89 008,70 (вісімдесят дев`ять тисяч вісім) гривень 70 коп., крім цього позивач 1 поніс додаткові витрати, а саме: 1900 грн. - за послуги евакуатора, 700 грн.- розміщення автомобіля, 880 грн. за зберігання автомобіля. Загалом - 3 480 грн. 00 коп. Отже з відповідача - 2 підлягає стягненню сума в розмірі (89 008,70 + 3 480 грн. 00) - 92 488,70 (дев`яносто дві тисячі чотириста вісімдесят вісім) гривень 70 коп. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду в спрощеному позовному провадженні та відкрито провадження у справі. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, однак надіслав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, а розгляд справи провести за їх відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача АТ «ПРОСТО» у судове засідання не з`явився, звернувся із заявою про розгляд справи за їх відсутністю з урахування відзиву, згідно якого позовні вимоги не визнає та вважає обставини викладені у позові недоведеними. Крім цього зазначив, що АТ «ПРОСТО-страхування» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі, спосіб та порядку, у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому порушення в діях відповідача відсутні, а доводи позивача щодо зволікання у виплаті страхового відшкодування і прострочення строку для прийняття рішення є безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не відповідають обставинам справи. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. 14.08.2023 року о 11 годині 45 хвилин [PERSON] у м. Одеса по вул. Люстдорфська дорога, 7/1, керуючи транспортним засобом «АUDI А6», д/н [NUMBER] , під час перестроювання вліво, не надав переваги у русі автомобілю, що рухався по тій смузі на яку намагався виїхати, в результаті чого сталося зіткнення з автомобілем «Маzda 3» д/н [NUMBER] , чим порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306. 18 вересня 2023 року постановою Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/21282/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно правова відповідальность власників наземних транспортних засобів, а саме автомобіля марки «АUDI А6», д/н [NUMBER] була застрахована у АТ «ПРОСТО», що підтверджується полісом №АР №6658096. Відповідно до звіту №333/12/23 з визначення вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу, зробленого на замовлення АТ «ПРОСТО», вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «MAZDA» д.н. [NUMBER] становить 627 297,11 гривень, ринкова вартість транспортного засобу «MAZDA» д.н. [NUMBER] , становить 179 437,50 грн., оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує вартість транспортного засобу ДТП, а тому вартість матеріального збитку прирівнюється до ринкової вартості та становить 179 437,50грн. Ринкова вартість транспортного засобу «MAZDA» д.н. [NUMBER] в пошкодженому стані, становить 40 196,81 гривень. АТ «ПРОСТО» було визначено розмір страхового відшкодування у відповідності до чинного законодавства, а саме у розмірі 139240,69 грн., та 25.01.2024 року зазначена сума була перерахована на банківський рахунок [PERSON] . 29 січня 2024 року [PERSON] , не погоджуючись із визначеною у звіті №333/12/23 сумою матеріальної шкоди, звернувся до судового експерта Крутих Є.О. із заявою на проведення експертного транспортно товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «MAZDA» д.н. [NUMBER] , за результатами якої судовим експертом Крутих Є.О. складено відповідний висновок № 35-24 від 15.02.2024 року (а. с. 22-29). З висновку експерта № 35-24 від 15.02.2024 року за результатами транспортно \~товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ вбачається, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу становить 249008 гривень 70 копійок. Відповідно до вимог\~ст.\~4 ЦПК\~України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1\~ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами\~ст.\~13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами\~ст.\~76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами\~ст.\~77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою\~ст.\~81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Пунктом 2\~постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~визначено, що\~розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (1540-06) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди. У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди. При цьому, обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до вимог п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами ст.\~979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Приписами ч. 1 ст. 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до вимог ст.\~3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,\~обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Приписами ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено дії страховика та МТСБУ після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.\~Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.\~Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).\~Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися експерти або юридичні особи, у штаті яких є експерти. Так, для визначення вартості завданого позивачу матеріального збитку відповідачем АТ «Просто - страхування» було замовлено у ФОП [PERSON] відповідний звіт, який складений останнім за № 333/12/23 від 27.12.2023, а позивачем висновок у судового експерта Крутих Є.О. № 35-24 від 15.02.2024 року, що складений на замовлення позивача [PERSON] . Приписами ч. 1 ст. 106 ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Отже, експерти повинні бути обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Такий висновок, узгоджується з позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19). Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року, судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. Результати проведення судової експертизи оформлюються висновком експерта. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 106 ЦПК України, у висновку експерта зазначається, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експертне дослідження дослідження, яке проводиться експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини події, за зверненням юридичних або фізичних осіб. Результати проведеного експертного дослідження оформляються висновком експертного дослідження. Тобто, по суті, експертиза від дослідження відрізняється лише статусом. Їх зміст має бути однаковим. В рамках експертизи експерт підписує заяву про кримінальну відповідальність. В рамках експертного дослідження ні. Згідно з вимогами\~ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»\~оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в\~статті 9 цього Закону\~і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Приписами ст. 5\~Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що суб`єктом оціночної діяльності є: суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі. Відповідно до інформації зазначеної у звіті, ФОП [PERSON] зареєстрований, як суб`єкт оціночної діяльності за напрямком діяльності «Оцінка автотранспортних засобів», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №558/21, дійсний до 21.07.2024 року. 10 вересня 2003 року постановою Кабінету Міністрів України № 1440 затверджено Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах. Пунктами 50-55 вказаного Національного стандарту № 1, зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна. 28 жовтня 2004 року постановою Кабінету Міністрів України № 1442 затверджено\~Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу. Приписами ч. 6 ст. 9\~Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 та з урахуванням Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. Так, згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна (незважаючи на вибір оцінювачем методичного підходу його оцінки) передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Відповідно до вимог п. 51 Національного стандарту № 1, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Разом із цим, вимогами п. 56 Національного стандарту № 1 визначено, що звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість, а також\~додатки з копіями всіх вихідних даних, а також у разі потреби - інші інформаційні джерела, які роз`яснюють і підтверджують припущення та розрахунки. Отже, виходячи з наведених норм, не зважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15, від 01 жовтня 2020 року у справі № 2-2394/10, від 15 жовтня 2020 року у справі № 917/628/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18. У свою чергу, у Звіті № 333/12/23 від 27.12.2023 року про оцінку транспортного засобу з метою визначення вартості матеріального збитку, що виконаний ФОП [PERSON] на замовлення АТ «Просто Страхування» зазначено, що оцінка проведена на основі Звіту №165626 про визначення вартості відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого власнику КТЗ «MAZDA»\~д.н.\~ [NUMBER] складеного 25.12.2023 року оцінювачем [PERSON] , тобто без особистого огляду об`єкта дослідження. Однак, у звіті відсутні будь-які\~письмові заяви оцінювача щодо особистого огляду об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки),\~що є порушенням п. 56 Національних стандартів № 1 та п п.1, 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Оскільки, сам по собі звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором,\~а тому він не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17. З огляду\~на викладене,\~суд критично\~ставиться до\~висновків оцінювача,\~викладених у\~Звіті №\~333/12/23\~від 27.12.2023\~року,\~що виконаний\~ФОП [PERSON] \~на замовлення\~АТ «Просто\~Страхування»,\~для визначення\~вартості матеріального\~збитку та вартості пошкодженого транспортного засобу, та не бере їх до уваги, оскільки вони складені з порушенням п. 56 Національних стандартів № 1 та п п.1, 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». З висновку експерта № 35-24 від 15.02.2024 року за\~результатами транспортно\~ товарознавчого\~дослідження по\~визначенню вартості\~матеріального збитку\~заподіяного власнику\~КТЗ вбачається,\~що вартість\~матеріального збитку,\~заподіяного власнику\~колісного транспортного засобу становить 249008 гривень 70 копійок Вказаний висновок складений відповідно до вимог ч. 5 ст. 106 ЦПК України, із зазначенням того, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Розмір завданого майнового збитку позивачем розраховано відповідно до вимог ст. 29 Закону України\~«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шляхом визначення суми\~відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу. З огляду на викладене, враховуючи те, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає 249008 гривень 70 копійок, при цьому, цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у ПрАТ «Просто» на суму 160000 гривень, а завдане страхове відшкодування виплачено позивачу у розмірі 139240 гривень 69 копійок, суд доходить висновку, що з відповідача ПрАТ «Просто» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню недоплачена сума страхового відшкодування у розмірі 20759 гривень 31 копійка, а відтак про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в цій частині. Щодо вимог про стягнення з ПрАТ «Просто» витрат на лікування. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192\~ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За змістом статті 1194\~ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 23.1. ст.\~23\~Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого. Згідно з п. 24.1. ст.\~24\~Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. У своєму\~позові [PERSON] \~та [PERSON] \~просять стягнути\~з ПрАТ\~«Просто» витрати\~пов`язані з\~лікуванням та\~відновленням здоров`я,\~які вони\~зазнали внаслідок\~ДТП у\~розмірі 41\~762,10\~грн.,\~а саме\~на користь\~ [PERSON] \~ 11\~100\~грн.,\~на користь\~ [PERSON] \~30\~662,10\~грн.,\~зазначивши,\~що в результаті даного ДТП, позивач [PERSON] отримала численні тілесні ушкодження, множинні садна та ушиби м`яких тканин у ділянці шийного відділу хребта, тулоба, спини, попереково-крижового відділу хребта, обличчя та нижньої щелипи зправа, правого плеча, правого локтя, правої кисті, пальців, лівої ноги, лівого колінного суглоба. Ушиб передньої стінки черевної порожнини. Рвана ушиблена рана нижньої третини лівої гомілки. Травматичне випадіння коронок та протезів передніх зубів верхньої щелепи. Посттравматична ушиблена рана шкіри правого ока. Станом на 25.04.2024 року на лікування та відновлення здоров`я позивачем - 2 було витрачено на аналізи 154 грн. та 258 грн. 10 коп. та необхідно ще витратити - 30 250 (тридцять тисяч двісті п`ятдесят) грн., а загалом - 30 662,10 (тридцять тисяч шістсот шістдесят дві) гривні 10 коп. В результаті ДТП, позивач - 1, [PERSON] отримав тілесні ушкодження: ушиблену рвану рану м`яких тканин правої скроневої кістки з накладанням 6 хірургіх швів. Забій грудної клітки. Забій лівої ключиці, м`яких тканин. Садна лівої руки та правої руки. Забій та садно правого колінного суглоба. Кровоподтік верхньої третини грудної клітки зліва. Рвану рану перенісся; забійної рани лобної ділянки, забій правої кисті, забій грудної клітки, призначено амбулаторне лікування. Станом на 25.04.2024 року на лікування та відновлення здоров`я позивачем - 1 було витрачено 3600 грн. (МРТ), та необхідно витратити на шліфування рубця - (5 процедур по 1500,00 грн. за кожну = 7500,00 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 коп., а загалом - 11 100 (одинадцять тисяч гривень сто) гривень 00 коп. Однак, з визначеними позивачами сумами страхового відшкодування пов`язаного з лікуванням суд не може погодитись з огляду на наступне. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються\~обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.\~Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення\~мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого №1577 від 02.10.2023 року виданої КНП «ЦПМСД №3»ОМР [PERSON] лікування не потребує. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого №1578 від 02.10.2023 року виданої КНП «ЦПМСД №3»ОМР [PERSON] лікування не потребує. Згідно довідки №20420 від 14.08.2023 року виданої КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР [PERSON] рекомендовано амбулаторне лікування. Згідно довідки №20421 від 14.08.2023 року виданої КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР [PERSON] рекомендовано амбулаторне лікування. Матеріали справи також містять направлення на мультіспіральну комп`ютерну томографію видану Медичним центром Сімейна амбулаторія «Мультіскан» від 16.08.2023 року. Підставою направлення зазначено підозру на травму отриману внаслідок ДТП. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера виданої ФОП [PERSON] сплачено за МРТ трьох відділів хребта 3600,00 грн. З інших документів та чеків долучених позивачами на підтвердження понесених витрат повязаних з лікуванням, внаслідок ДТП неможливо встановити, що відповідні витрати та обстеження пов`язані з тілесними ушкодженнями отриманими виключно внаслідок ДТП. А тому суд приходить до висновку, що належним та допустимим доказом на підтвердження понесених витрат пов`язаних з лікуванням є квитанція до прибуткового касового ордера виданої ФОП [PERSON] на суму 3600,00 грн. щодо сплати [PERSON] МРТ трьох відділів хребта, які підлягають стягненню з ПрАТ «Просто». Посилання позивачів на рекомендації медичних установ щодо подальшого лікування, суд не приймає до уваги, оскільки дані рекомендціі носять інформаційний характер і не можуть підтверджувати фактично понесені витрати. Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Касаційного господарського\~суду в\~постанові від\~29.04.2020\~р.\~у справі\~№ 915/641/19,\~зазначає «18.6.\~Колегія суддів\~звертає увагу,\~що за\~своєю правовою\~наміри на\~лікування,\~а також\~рахунок на\~оплату товару\~не є\~первинним документом,\~а є\~документом,\~який містить\~тільки платіжні\~реквізити,\~на які\~потрібно перераховувати\~грошові кошти\~в якості\~оплати за\~надані послуги,\~тобто,\~носить інформаційний\~характер. Щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди з [PERSON] , суд приходить до наступного. Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19). Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі завдавач шкоди. Відповідно до Договору страхування АР №6858096 ліміт відповідальності Страховика при експлуатації ТЗ становить 160000,00 грн. за завдання збитку майну третіх осіб. Згідно ст.1166 Цивільного кодексу України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану шкоду згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; (частина 1 статті 1188 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Стате. 1194 ЦК України передбачено особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки розмір матеріальної шкоди спричинений Позивачу-1 перевищує ліміт Страховика ПрАТ «Просто» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то обов`язок по виплаті різниці між страховим відшкодуванням та фактичним розміром шкоди лежить на Сидікові Ібрагімжоні та яка складає\~89008,70 грн. (249008,70 грн. -матеріальна шкода 160000,00 грн. страхове відшкодування). Отже [PERSON] \~повинен доплатити Позивачу [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 89008,70 грн. Крім цього [PERSON] просить стягнути з [PERSON] витрачені кошти за розміщення автомобіля на майданчику тимчасового зберігання, а саме 1900 грн. - за послуги евакуатора, 700 грн.- розміщення автомобіля, 880 грн. за зберігання автомобіля, а загалом - 3 480 грн. 00 коп., які також підлягають стягненню з відповідача в порядку ст. 1167 ЦК України, як майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи. Що стосується вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди на користь [PERSON] , то вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також в зв`язку з пошкодженням майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судом встановлено, що внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди, позивач зазнав переживань та хвилювань з приводу пошкодження належного йому майна, що негативно вплинуло на його здоров`я та спричинило душевні страждання. Заподіяна моральна шкода, спричинила порушення звичайного укладу життя позивача. Також позивач був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом. Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача та суб`єктивне відношення до вчиненого відповідача, те, що ці страждання спричинено не умисно, а також вищевказані обставини, досліджені в судовому засіданні, і встановлює справедливий розмір в сумі 10000,00 грн. Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження та такі, що підлягають частковому задоволенню. При цьому згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути\~з ПрАТ «Просто» на користь позивачів 1211,20 грн. сплаченого судового збору та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] 4239,20 грн. сплаченого судового збору\~пропорційного розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною другою\~статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За правилами частини 2\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою\~статті 137 ЦПК\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою\~статті 137 ЦПК\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009\~передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції\~покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2\~статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись\~главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і\~Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». З матеріалів даної справи вбачається, що представник ПрАТ «Просто» при подачі відзиву на позовну заяву, виконав ч.1 ст. 134 ЦПК України, подавши попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Зокрема, у відзиві йшла мова про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, у розмірі 6000,00 грн. До ухвалення судом рішення по справі, ПрАТ «Просто» надав заяву про стягнення понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, понесених ПрАТ «Просто» на суму 6000, 00 грн. На підтвердження понесених ПрАТ «Просто» витрат на правничу допомогу, їх представник [PERSON] надав: 1)\~договір №1 від 03.01.2024 року про надання правової допомоги; 2) акт виконаних робіт від 12.06.2024 року; 3) рахунок фактуру №26 від 04.06.2024 року; платіжну інструкцію № 7016 від 06.06.2024 року. Здійснивши аналіз розрахунок суми за надану правничу допомогу за участь у справі №521/6531/24, суд дійшов висновків, що відображена інформація щодо характеру та обсягу виконаної представником ПрАТ «Просто» роботи, підлягає частковому задоволенню пропорційно розміру стягнутих коштів з ПрАТ «Просто». Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що позивачі просили стягнути з ПрАТ «Просто» загальну суму відшкодування в розмірі 62521,41грн. З відповідача ПрАТ «Просто» стягнуто 24359,31 грн, що складає (38,96%). Тому, виходячи із підлягаючої до стягнення із позивачів загальної суми витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню 2337,60 грн., що відповідає 38,96%. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає за доцільне позовні вимоги задовольнити частково. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial