Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просила поділити між нею та відповідачем майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , на частину легкового автомобіля MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , а по частці вказаного майна залишити у власності [PERSON] ; виділити [PERSON] легковий автомобіль MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , та визнати за ним право особистої власності на вказаний автомобіль; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 309250 гривень за частку вартості автомобіля; після сплати грошової компенсації припинити право спільної сумісної власності на легковий автомобіль MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , а також, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. В подальшому позивачка збільшила позовні вимоги і просила поділити між нею та відповідачем: земельну ділянку площею 0,0032 га, кадастровий номер земельної ділянки 1211300000:01:017:0228, та гараж, загальною площею 30,7 кв.м, розташований за адресою [ADDRESS] , на земельній ділянці кадастровий номер: 1211300000:01:017:0228, визнавши за нею та за відповідачем по частці вказаного майна. Позов обгрунтовано тим, що 02.08.2003 року вона одружилася із [PERSON] . Під час шлюбу ними придбано майно: - 28.11.2013 року - квартиру [ADDRESS] , право власності на майно зареєстровано за [PERSON] ; - транспортний засіб - легковий автомобіль «MAZDA CX-5», 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Реєстрація транспортного засобу була проведена 12.12.2018 року. Автомобіль зареєстровано на ім`я [PERSON] ; - 15.01.2019 року - земельну ділянку площею 0,0032 га, кадастровий номер земельної ділянки 1211300000:01:017:0228, цільове призначення - для будівництва індивідуальних гаражів; - 15.01.2019 року - гараж загальною площею 30,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка місця розташування гаражу кадастровий номер: 1211300000:01:017:0228, цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів, площа 0,0032, цільове призначення - для будівництва індивідуальних гаражів. Реєстрація права власності вказаного майна за відповідачем підтверджується Інформаційного довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.09.2020 року № 223753491, витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 10.09.2020 року та від 20.09.2020 року, інформацією з офіційного сайту МТСБУ (https://policy-web.mtsbu.ua/Search/) про поліс страхування № AO2256770 власника автомобіля MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , а також правоустановлюючими документами, які знаходяться у відповідача. Згідно висновків суб`єкта оцінювальної діяльності ФОП [PERSON] вартість квартири [ADDRESS] складає 280700 гривень. Вартість частини квартири - 140350 гривень; вартість легкового автомобіля MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] становить 618500 гривень. Вартість частини автомобіля - 309250 гривень; вартість гаражу площею 30,7 кв.м, розташованого за адресою гараж [ADDRESS] , складає 70500 гривень. Вартість частини гаражу - 35250 гривень; вартість земельної ділянки площею 0,0032 га, кадастровий номер земельної ділянки 1211300000:01:017:0228, складає 12000 гривень. Вартість частини земельної ділянки - 6000 гривень. Загальна вартість всього майна складає 981700 гривень. Вартість частки майна - 490850 гривень. З приводу поділу майна виник спір, який у позасудовому порядку вирішити не передбачилось можливим. Придбане у шлюбі з відповідачем майно придбане за спільні кошти, є їх спільною сумісною власністю, їх частки є рівними і тому майно підлягає поділу між ними у рівних частках. Але, оскільки автомобіль є річчю неподільною та перебуває у постійному користуванні відповідача, з [PERSON] на її користь необхідно стягнути грошову компенсацію за частину вартості автомобіля в сумі 309250 грн. Також нею понесені судові витрати: судовий збір 4908,50 гривень, 5000 гривень - оцінка вартості майна, 7000 гривень - правова допомога. 09.11.2020 року від позивача [PERSON] до Марганецького міського суду Дніпропетровської області надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу вдаваним та про застосування правових наслідків удаваного правочину. Проти первісного позову відповідач заперечує в повному обсязі. Позовну заяву обгрунтовано тим, що шлюбні відносин між ним та [PERSON] припинено 01.08.2020 року. Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є: - інструменти, техніка, обладнання та меблі тощо салону краси для перманентного макіяжу та манікюру (умовна назва [INFO]). Салон розташований за адресою: [ADDRESS] . Приміщення орендоване. Відповідачка за зустрічним позовом приховує цей об`єкт. Діяльність салону краси здійснюється без реєстрації підприємництва; - транспортний засіб марка: MAZDA, модель: СХ-5, тип: загальний легковий - загальний універсал-В, колір: білий, рік випуску: 2018, реєстраційний номер: [NUMBER] , дата першої реєстрації: 12.12.2018 року. Між фізичними особами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (безвідсоткової) від 05.12.2018 року, де встановлено, що за даним договором, до моменту його укладення, позикодавець передав позичальнику безпроцентну позику на суму 781100,00 гривень, а позичальник зобов`язується повернути позику в обумовлені строки та порядок; позикодавець передав позичальнику зазначену позику готівкою; повернення зазначеної в даному договорі позики здійснюється позичальником рівними частинами (в розстрочку) в сумі 9800,00 гривень щомісячно, починаючи з січня 2019 року до повного погашення позики безготівкою шляхом зарахування на банківський рахунок позикодавця. Зазначена позика може бути повернута достроково. Цей договір позики є джерелом придбання спірного транспортного засобу. За період з 01.01.2019 року по 01.08.2020 року подружжям сплачено суму позики 226312,00 гривень. В подальшому, починаючи з 01.08.2020 року, він самостійно повертає позику. Відповідачка участі у поверненні позики не приймає. Між ТОВ «Ніко Істлайн Запоріжжя» та [PERSON] укладено договорі купівлі-продажу від 05.12.2018 року щодо автомобіля марки MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, загальна вартість товару за цим договором становить 781100,00 гривень, у тому числі ПДВ 130183,33 гривень. транспортний засіб обтяжено грошовим зобов'язанням за договором позики (безпроцентної) від 05.12.2018 року. При поділі цього об`єкта права спільної сумісної власності також підлягає поділу і позика в частках, з урахуванням вартості іншого спільного майна. [PERSON] заперечує проти виділення йому спільного транспортного засобу. Він не має можливості сплатити грошову компенсацію за автомобіль на користь відповідачки за зустрічним позовом. Вони можуть його спільно використовувати. Ним не обмежуються та не порушуються права відповідачки щодо володіння та користування спірним транспортним засобом. У позасудовому порядку відповідачка не зверталася до нього з приводу поділу майна. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року. Цей договір купівлі-продажу є удаваним правочином, насправді сторони вчинили договір дарування квартири. Подружжя не купувало квартиру [ADDRESS] . Вона подарована покупцю. Умови договору купівлі-продажу квартири за п.3 не виконувалися (цей продаж вчинено за 20000,00 гривень, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору). Насправді було вчинено договір дарування. Подружжя було зареєстровано та постійно проживало у цій спірній квартирі починаючи з 15.02.2007 року. Квартира подарована покупцю чоловіком його матері (вітчимом). Відповідачка знає про це. Інших спірних об`єктів справа спільної сумісної власності вони не мають. Просить суд поділити майно, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, у наступні способи та порядок: - присудити інструменти, техніку, обладнання та меблі тощо салону краси для перманентного макіяжу та манікюру [PERSON] , врахувавши вартість цих речей при присудженні іншого майна [PERSON] ; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності у рівних частках по за кожним з них на транспортний засіб марка: MAZDA, модель: СХ-5, тип: загальний легковий - загальний універсал-В, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , колір: білий, рік випуску: 2018; - визначити та присудити частки на грошове зобов`язання за договором позики (безпроцентної) від 05.12.2018 року [PERSON] та [PERSON] , стягнувши з останньої її частку на користь [PERSON] шляхом щомісячної сплати не менше ніж 4900,00 гривень до повного погашення; - визнати договір купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року удаваним правочином та застосувати до нього правила дарування. 27.11.2020 року ухвалою судді об`єднано в одне провадження первісний та зустрічний позови. 04.12.2020 року до суду надійшла заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] , в якій повідомляється, що відповідач за первісним позовом - [PERSON] сповістив його про відкриття провадження у справі та надав копії матеріалів первісного та зустрічного позовів. Ознайомившись із матеріалами, він заявляє до сторін самостійні вимоги щодо предмета спору в частині квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 07.12.2020 року залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору; прийнято позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами та об`єднано її з первісним і зустрічним позовами. Позов третьої особи обгрунтовано тим, що сам факт придбання спірної квартири № 22 у період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення цієї квартири № 22 до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Спільні сумісні кошти подружжя Поставець або будь-які інші кошти одного з подружжя чи оплата в будь-якій іншій формі ним не отримувалися. Його дружина - [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Відповідач є його пасинком. Між ними, [PERSON] (продавцем), та [PERSON] (покупцем) 28.11.2013 року укладено договір купівлі-продажу квартири. Предметом є спірна квартира № 22 . Договір купівлі-продажу квартир посвідчено приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.А. (зареєстровано в реєстрі №1638). Право власності на квартиру № 22 зареєстровано цим же нотаріусом (запис про право власності № 3586982). Згідно умов договору купівлі-продажу квартири, зокрема, встановлюється, що продавець продав, а покупець купив спірну квартиру № 22 (п.1 ); цей продаж вчинено за 20000 гривень, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору (п.3); ринкова вартість вказаної квартири згідно з висновком про ринкову вартість об`єкту оцінки, зробленого суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] 30.10.2013 року, складає 92219,00 гривень (п.4); сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам (п.9); продавець зобов`язується сплатити заборгованість з комунальних послуг, знятись з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають в квартирі, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, і передати квартиру покупцю до 01.12.2013 року. Продавець вправі передати квартиру покупцю до настання обумовленого строку. Обов`язок продавця передати квартиру покупцю вважається виконаним у момент передачі покупцю (чи його уповноваженому представнику) ключів від квартири та допоміжних приміщень (п.10). Він, як продавець до цього часу фактично не отримав оплату в будь-якій формі за договором купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року. Розрахунки за цим договором не проведені повністю взагалі. Оплати ніякої не здійснено. Інші умови ним не виконано саме через нездійснення оплати, зокрема, такі як: зобов`язання знятися з реєстрації особисто, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири у осіб, які їх мали, і передати квартиру покупцю до 01.12.2013 року. Не вдається встановити зв`язок між розрахунком (п.3) та правочином, який ще не відбувся, та самим укладеним договором купівлі-продажу квартири від 28.11.2023 року. Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором. Ним не отримано належних платежів до підписання договору купівлі-продажу спірної квартири № 22 . Тобто кошти не сплачувалися раніше, як і пізніше також. До цього часу розрахунки не проведені, кошти не отримані. Він до тепер зареєстрований у спірній квартирі № 22 , проживає у ній під час перебування у м.Марганець. Тут також знаходяться його речі, має власний комплект ключів. Спірну квартиру № 22 він досі не передав покупцю. Договір купівлі-продажу квартири не виконаний його сторонами. Згідно звіту про незалежну оцінку вартості спірної квартири № 22 фізичної особи-підприємця [PERSON] ринкова вартість цієї квартири станом на дату оцінки 16.09.2020 року без урахування ПДВ становить 280700,00 гривень. Просить суд визнати недійсним повністю пункт 3 договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець); стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь по частці неотриманих коштів з купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в розмірі 140350,00 гривень її ринкової вартості станом на дату 16.09.2020 року без урахування ПДВ згідно звіту про незалежну оцінку вартості цієї квартири фізичної особи-підприємця [PERSON] . 14.12.2020 року [PERSON] надала відзив на зустрічний позов, в якому зазначила, що вимога про присудження їй інструментів, техніки, обладнання та меблів тощо салону краси для перманентного макіяжу та манікюру (умовна назва [INFO]), з врахуванням вартість цих речей при присудженні іншого майна [PERSON] , є необгрунтованою, оскільки позивачем не визначене конкретне майно, яке він бажає поділити, його склад та вартість. Також позивачем не визначена частка, яка повинна бути врахована при присудженні іншого майна [PERSON] . Також, позивач просить визнати за ним та нею право спільної сумісної власності у рівних частках на транспортний засіб марка: MAZDA, модель: СХ-5, тип: загальний легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , колір: білий, рік випуску: 2018. Дані позовні вимоги є тотожними із заявленими нею у первісному позові. [PERSON] у позові посилається на те, що вказаний транспортний засіб обтяжений грошовим зобов`язанням за договором позики, укладеним між ним та [PERSON] 05.12.2018 року, за яким позивач начебто взяв у безпроцентну позику в розмірі 781000 гривень, і що цей договір начебто є джерелом придбання вказаного автомобіля. Вказаний договір є недійсним, завідомо неправдивим офіційним документом. [PERSON] після отримання її позовної заяви, з метою уникнення матеріальної відповідальності та створення перешкод при поділі майна, разом із [PERSON] , яка є дружиною його брата, [PERSON] , склали вказаний договір, який є штучним доказом. Автомобіль купувався за їхні з [PERSON] спільні заощадження, вони разом з ним їздили до автосалону та купували машину, ніяких грошей у позику вони не брали. На укладення таких договорів (позики, на суму 781000 гривень) необхідна згода другого з подружжя, крім того потребує нотаріального посвідчення. [PERSON] посилаючись на удаваний правочин, підводячи суму позики під вартість автомобіля, намагається втягнути її у неіснуюче зобов`язання, при цьому викладаючи позовні вимоги у вигляді стягнення з неї на його користь «частки шляхом щомісячної сплати не менше 4900 гривень до повного погашення», що є необгунтованим. Також, договір купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року квартири [ADDRESS] було посвідчено нотаріально, і сторонами угоди було виконано всі його умови, у тому числі і передача грошових коштів в сумі 20000 гривень, що підтверджено самим договором. Тому посилання [PERSON] на те, що вказаний договір є удаваним правочином, є безпідставними. Крім того, даний правочин є двостороннім, оскільки є покупець та продавець. Вимоги подібного характеру можуть бути заявлені виключно до сторони правочину, а не до неї. У разі такого спору вона може виступати третьою особою з самостійними вимогами, оскільки квартира була придбана під час шлюбу за їхні кошти, вона надавала згоду на укладення її чоловіком цього правочину, і має право на половину квартири. [PERSON] , який вважає договір купівлі-продажу «договором дарування» та «Удаваним правочином» чомусь не звертався до суду із відповідним позовом протягом встановленого ст.257 ЦК України загального строку позовної давності. Продавець за договором - [PERSON] також не подавав такого позову, що додатково свідчить про волевиявлення сторін договору та виконання ними всіх його істотних умов. Також [PERSON] вказує, що він не має можливості сплатити на її користь грошову компенсацію, що ним не обмежуються та не порушуються її права щодо володіння та користування спірним транспортним засобом та що сторони можуть автомобіль спільно використовувати. Автомобілем користується лише [PERSON] , два комплекти ключів від авто та техпаспорт знаходяться у нього, машину він їй не віддає. Щодо неможливості сплати компенсації, то [PERSON] вводить суд в оману, надаючи при цьому виписку про перерахування на користь [PERSON] грошових коштів та вказує, що сплатив на користь останньої 226312 гривень за період з 01.01.2019 року по 01.08.2020 року. Позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають, крім тотожних з її позовними вимогами щодо поділу автомобіля. [PERSON] визнав позов третьої особи. У відзиві від 10.12.2020 року зазначено, що спірна квартира належала [PERSON] , який є чоловіком його матері. Подружнє спільне проживання разом з [PERSON] зареєстровано за адресою спірної квартири № 22 починаючи з 15.02.2007 року. Будучи одруженими з 2003 року по 2007 роки вони не мали самостійного заробітку. Разом з тим, були всім забезпечені. На його тридцятиріччя [PERSON] заявив, що дарує йому спірну квартиру № 22 . Дружина знала, що спірна квартира йому подарована. Але замість договору дарування, був укладений договір купівлі-продажу квартири від 28.11.2020 року самим [PERSON] . В нотаріальній конторі йому пояснили, що у момент укладення договору купівлі-продажу квартири, вони не мають прямого родинного зв`язку за законом. Тому оформлення договору дарування буде коштувати дорожче, ніж договір купівлі-продажу квартири. Оплатити видатки по оформленню він мав самостійно. Факти спільної участі їхнього подружжя коштами або працею у набутті спірної квартири № 22 відсутні; їх немає та ніколи не було. Спірна квартира не передавалася. Умови договору купівлі-продажу не виконувалися обома сторонами. [PERSON] позов третьої особи не визнала. У відзиві від 17.12.2020 року зазначає, що вважає безпідставними вимоги [PERSON] , який посилається на те, що він до цього часу фактично не отримав оплату в будь-якій формі за договором купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року та інші умови за договором не виконані. Договір купівлі-продажу вказаної квартири було посвідчено нотаріально, сторонами угоди було виконано всі його умови, у тому числі і передача грошових коштів в сумі 20000 гривень, що підтверджується пунктом 3 договору. Нею надавалася згода на укладення її чоловіком даного правочину. Вони з [PERSON] сплатили [PERSON] 20000 гривень за купівлю квартири. Послання [PERSON] на невиконання умов договору, спростовуються його підписом у договорі. Також [PERSON] у своєму позові посилається на оцінку квартири, яка була замовлена нею та подана до первісного позову та просить з невідомих підстав стягнути з неї та [PERSON] по 140350 гривень. Відповідно до п.3 договору квартира була продана за 20000 гривень. Згідно п.4 договору, ринкова вартість квартири, визначена за висновком ФОП [PERSON] , станом на 30.10.2013 року складала 92219 гривень. Отже, [PERSON] , який отримав за продаж квартири 20000 гривень, ще бажає стягнути з неї 140350 гривень за оцінкою квартири, виконаною нею за її замовленням ФОП [PERSON] станом на 16.09.2020 року, не наводячи підстав для такого стягнення. [PERSON] не зазначає, якою саме нормою права передбачений такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу щодо вартості об`єкта продажу, за яким ним були отримані кошти. [PERSON] , який вважає п.3 договору купівлі-продажу недійсним та посилається на невиконання сторонами всіх умов договору, чомусь не звертався до суду з відповідним позовом протягом встановленого ст.257 ЦК України загального строку позовної давності. В ході судового розгляду сторони наполягали на задоволені своїх вимог. Третя особа та його представник до суду не прибули, надали заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову третьої особи наполягали. Представники сторін надали пояснення з приводу заявлених позовних вимог. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Заслухавши пояснення сторін/представників сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого. Судом встановлено та не оспорювались сторонами наступні обставини. З 02.08.2003 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.5). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у власності [PERSON] перебуває: земельна ділянка кадастровий номер 1211300000:01:017:0228, площею 0,0032 га, з цільовим призначенням: для будівництва індивідуальних гаражів, право власності зареєстровано 15.01.2019 року приватним нотаріусом Кучугурним М.А., Марганецький міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, на підставі договору купівлі-продажу серії та номер 15, виданого 15.01.2019 року, Кучурурним М.А., приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власник [PERSON] ; гараж, загальна площа 30,7 кв.м., адреса: [ADDRESS] , земельні ділянки місця розташування: кадастровий номер: 1211300000:01:017:0228, площею 0,0032 га, з цільовим призначенням: для будівництва індивідуальних гаражів, право власності зареєстровано 15.01.2019 року приватним нотаріусом Кучугурним М.А., Марганецький міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 14, виданий 15.01.2019 року, видавник Кучугурний М.А., приватний нотаріус Марганецького міського нотаріального округу, форма власності приватна, частка 1/1, власник [PERSON] ; 28.11.2013 року зареєстровано право власності на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1638, виданий 28.11.2013 року приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурного М.А., на квартиру [ADDRESS] , власність приватна, розмір частки 1/1, власник [PERSON] (т.1 а.с.20-21, 206-207). За договором купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року, [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , з житловою площею 61,7 кв.м і загальною площею 81,7 кв.м. Пунктом 3 договору встановлено, що цей продаж вчинено за 20000 гривень, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Пунктом 4 договору передбачено, що ринкова вартість вказаної квартири згідно з висновком про ринкову вартість об`єкту оцінки, зробленого суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] 30.10.2013 року, складає 92219,00 гривень. Згідно п.10 договору продавець зобов`язується сплатити заборгованість з комунальних послуг, знятися з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають в квартирі, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, і передати квартиру покупцю до 01.12.2013 року. Продавець вправі передати квартиру покупцю до настання обумовленого строку. Обов`язок продавця передати квартиру покупцю вважається виконаним у момент передачі покупцю (чи його уповноваженому представнику) ключів від квартири та допоміжних приміщень. Договір посвідчено приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.А., підписаний сторонами, зареєстрований в реєстрі за №1638 (т.1 а.с.73-74). Також, 12.12.2018 року за [PERSON] зареєстрований автомобіль марки MAZDA, модель CX-5, 2018 року випуску, об`єм двигуна 1997, потужність двигуна 121, VIN - [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , тип ТЗ - загальний легковий універсал-В, колір білий (т.1 а.с.22-23). Згідно договору купівлі-продажу № 215-18 від 05.12.2018 року, укладеного між ТОВ «Ніко Інстайн Запоріжжя» та [PERSON] , предметом договору є автомобіль марки MAZDA CX-5, [NUMBER] , колір білий, 2018 року виготовлення. Загальна вартість товару складає 781100 гривень, у тому числі ПДВ 130183,33 гривень (т.1 а.с.59-62). Відповідно до рахунку-фактури від 05.12.2018 року та квитанції від 05.12.2018 року, [PERSON] здійснив часткову оплату за автомобіль MAZDA CX-5, 2018 року випуску ТОВ «Ніко Істлайн Запоріжжя» 250000,00 гривень (т.1 а.с.175). Відповідно до рахунку-фактури від 10.12.2018 року та квитанції від 10.12.2018 року, [PERSON] здійснив часткову оплату за автомобіль MAZDA CX-5, 2018 року випуску ТОВ «Ніко Істлайн Запоріжжя» 531100,00 гривень (т.1 а.с.174). Згідно домової книги, в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.75-79). [PERSON] є вітчимом [PERSON] (т.1 а.с.126, 127, 128-129). [PERSON] є директором ТОВ «Транспортна компанія «Автоград» з 27.03.2014 року (т.1 а.с.176). Згідно звітів суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] про незалежну оцінку майна: - ринкова вартість гаражу № [NUMBER] загальною площею 30,7 кв.м, розташованого: [ADDRESS] , власник: [PERSON] , станом на дату оцінки склала 70500,00 гривень (т.1 а.с.194-198); - ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,0032 га, для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер 1211300000:01:017:0228, розташованої [ADDRESS] , власник [PERSON] , станом на дату оцінки без урахування ПДВ склала 12000,00 гривень (т.1 а.с.109-204); - ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на дату оцінки без урахування ПДВ становить 280700 гривень (т.1 а.с.6-12); - ринкова варість транспортного засобу - легкового автомобіля «MAZDA CX-5», тип-В2, 2018 року випуску, станом на дату оцінки складає 618500 гривень. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Правові позиції щодо майна, придбаного під час шлюбу. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.235 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на наведені положення діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріальну правову презумпцію). Відповідно до п.24 Постанови № 11 не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Пунктом 29 Постанови № 11 визначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Разом з тим, Верховний Суд України у своїй постанові від 11 березня 2015 року № 6-21цс15 висловив правову позицію, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) уважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таку ж позицію Верховний Суд України виклав в постанові № 6-1109цс15. [PERSON] просить поділити майно, яке вважає спільною сумісною власністю подружжя, а саме: - квартиру [ADDRESS] , - земельну ділянку площею 0,0032 га, кадастровий номер земельної ділянки 1211300000:01:017:0228, - гараж, загальною площею 30,7 кв.м, розташований за адресою [ADDRESS] , на земельній ділянці кадастровий номер: 1211300000:01:017:0228, - легковий автомобіль MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , шляхом виділення [PERSON] вказаного автомобіля та стягнення з нього на користь [PERSON] грошової компенсації частки вартості автомобіля. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі і, в свою чергу, просить поділити майно, яке вважає спільною сумісною власністю подружжя, а саме: - легковий автомобіль MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] ; - присудити інструменти, техніку, обладнання та меблі тощо салону краси для перманентного макіяжу та манікюру (умовна назва [INFO]) [PERSON] , врахувавши вартість цих речей при присудженні іншого майна [PERSON] . 1. В ході судового розгляду справи встановлено, що земельна ділянка площею 0,0032 га, кадастровий номер 1211300000:01:017:0228, та гараж на вказаній земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , були придбані [PERSON] за договорами купівлі-продажу № 14, № 15 від 15.01.2019 року. Земельна ділянка та гараж були придбані в період шлюбу. [PERSON] хоча і заперечує проти поділу даного майна, однак не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності на це майно. Отже, земельна ділянка площею 0,0032 га, кадастровий номер 1211300000:01:017:0228, та гараж на вказаній земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям в рівних частках, оскільки сторонами не заявлено про інше. 2. Сторони не заперечують, що легковий автомобіль MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і просять його поділити. При цьому, [PERSON] просить присудити автомобіль [PERSON] , стягнувши з нього грошову компенсацію частки вартості автомобіля на її користь, а [PERSON] зазначає, що компенсацію сплатити він не має можливості, і що користуватися автомобілем вони можуть разом, оскільки ним не обмежуються та не порушуються права відповідачки щодо володіння та користування спірним транспортним засобом. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як зазначено у ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Легковий автомобіль MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] , є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки був придбаний в період зареєстрованого шлюбу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 Цивільного кодексу України). Частинами 1 та 2 ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно висновку суб`єкта оцінювальної діяльності ФОП [PERSON] ринкова вартість легкового автомобіля MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , на дату складання звіту - 17.09.2020 року становить 618500 гривень. З огляду на те, що спірний транспортний засіб було набуто сторонами під час перебування в шлюбі, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і один з співвласників - [PERSON] бажає та має право на отримання грошової компенсації вартості своєї частки, виходячи з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи, враховуючи правило рівності часток подружжя в спільному майні, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі 309250 гривень, що становить частку дійсної вартості автомобіля. Щодо спільного користування автомобілем, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.ст.356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Після поділу легкового автомобіля MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, р.н. [NUMBER] , як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, він набуває статус об`єкта права спільної часткової власності. Володіння та користування таким майном здійснюється за згодою співвласників та за домовленістю між ними. Оскільки [PERSON] не вважає для себе можливим користуватися спірним автомобілем, який фактично перебуває у [PERSON] , як і документи на нього, то з огляду на вищевикладені норми права вона має право вимагати від [PERSON] як співвласника, відповідної матеріальної компенсації. 3. Щодо квартири [ADDRESS] як об`єкту права спільної сумісної власності. Позивач за зустрічним позовом - [PERSON] заперечує проти того, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. В зустрічному позові [PERSON] просить визнати договір купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року удаваним правочином і застосувати до нього правила дарування. Позовну вимогу обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року укладено між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є вітчимом позивача, і квартира була фактично подарована покупцю. Умови договору купівлі-продажу квартири за п.3 щодо продажу квартири за 20000,00 грн. не виконувалися. Насправді було вчинено договір дарування. Подружжя було зареєстровано та постійно проживало у цій спірній квартирі починаючи з 15.02.2007 року. Суд вважає, що в задоволенні даної вимоги [PERSON] слід відмовити з таких підстав. По-перше, договір купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року, який позивач просить визнати удаваним правочином, укладено між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Позовну вимогу щодо визнання договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року удаваним правочином і застосування до нього правила дарування заявлено до [PERSON] , яка не є належним відповідачем у даних правовідносинах. Як зазначає Верховний Суд у справі № 665/1530/17, вирішення справи без залучення до участі у справі належного відповідача є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки суд вирішує питання про права і обов`язки особи, яка не бере участь у справі в належному статусі, тому у порушення принципів рівності сторін та змагальності позбавлена можливості користуватись своїми процесуальними справами. Позивач за зустрічним позовом в ході судового розгляду не просив залучити до участі у справі [PERSON] , як відповідача. Вказана особа була залучена до участі у справі в якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору. По-друге, позивач за зустрічним позовом заявив свою вимогу поза строку позовної давності. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Договір купівлі-продажу квртири [ADDRESS] укладено 28.11.2013 року. Позовну вимогу щодо визнання даного договору удаваним правочином заявлено лише 04.12.2020 року, тобто, через сім років. По-третє, [PERSON] був залучений до участі у справі в якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - квартиру [ADDRESS] , і подав позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним у частині договору купівлі-продажу квартири та про стягнення недоотриманих коштів за договором. В судовому засіданні та у відзиві на позов третьої особи [PERSON] повністю визнав позовні вимоги [PERSON] , і погодився сплатити [PERSON] за квартиру недоотриманні останнім кошти згідно її ринкової вартості станом на 16.09.2020 року за звітом про незалежну оцінку вартості. Згідно норм Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки [PERSON] погоджується з тим, що за квартиру [ADDRESS] він повинен сплатити продавцю грошові кошти, то його вимога щодо визнання договору купівлі-продажу даної квартири удаваним правочином і застосування до нього правила дарування суперечить його дійсним намірам, і договор купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року не є удаваним правочином. 4. Щодо вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про присудження інструментів, техніки, обладнання та меблів тощо салону краси для перманентного макіяжу та манікюру (умовна назва [INFO]) [PERSON] , врахувавши вартість цих речей при присудженні іншого майна [PERSON] . [PERSON] в своєму позові зазначає, що приміщення, де розташований салон краси, орендоване. [PERSON] приховує цей об`єкт, у зв`язку з чим, позивач не має ніякої можливості надати повний перелік цього об`єкту та його вартість. Діяльність салону краси здійснюється без реєстрації підприємництва. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Пунктом 29 Постанови № 11 визначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. В постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-21цс15 зазначено, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) уважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. До зустрічної позовної заяви та в ході судового розгляду справи позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження викладених в позові обставин, а саме: що [PERSON] здійснює підприємницьку дільність в салоні краси за адресою: [ADDRESS] ; здійснює підприємницьку діяльність без реєстрації, того, що інструменти, техніка, обладнання та меблі тощо салону краси для перманентного макіяжу та манікюру (умовна назва [INFO]) належать [PERSON] , і що вказане майно було придбано в період шлюбу; відсутні інформація щодо самого майна (найменування, кількість) та докази щодо вартості цього майна. Також, позивач не подавав клопотання про витребування доказів. При цьому, просить врахувати вартість цих речей при присудженні іншого майна [PERSON] . Суд не може врахувати абстрактне майно або його вартість при поділі між подружжям. 5. Щодо вимоги [PERSON] про визначення та присудження частки на грошове зобов`язання за договором позики (безпроцентної) від 05.12.2018 року [PERSON] та [PERSON] , стягнувши з останньої її частку на користь [PERSON] шляхом щомісячної сплати не менше ніж 4900,00 гривень до повного погашення. 05.12.2018 року між ТОВ «Ніко Істлайн Запоріжжя» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки MAZDA СХ-5, 2018 року випуску, загальна вартість товару за цим договором становить 781100,00 гривень. В зустрічному позові [PERSON] зазначає, що джерелом придбання спірного транспортного засобу є укладений 05.12.2018 року між фізичними особами [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) договір позики (безвідсоткової) на суму 781100,00 гривень. За умовами договору позикодавець передав позичальнику зазначену позику готівкою; повернення позики здійснюється позичальником рівними частинами (в розстрочку) в сумі 9800,00 гривень щомісячно, починаючи з січня 2019 року до повного погашення позики безготівкою шляхом зарахування на банківський рахунок позикодавця. Зазначена позика може бути повернута достроково. За період з 01.01.2019 року по 01.08.2020 року подружжям сплачено суму позики 226312,00 гривень. В подальшому, починаючи з 01.08.2020 року, він самостійно повертає позику. Відповідачка участі у поверненні позики не приймає. Транспортний засіб обтяжено грошовим зобов'язанням за договором позики (безпроцентної) від 05.12.2018 року. При поділі цього об`єкта права спільної сумісної власності також підлягає поділу і позика в частках, з урахуванням вартості іншого спільного майна. На підтвердження позовної вимоги [PERSON] надає копію договору позики (безвідсоткової) від 05.12.2018 року, за яким фізична особа [PERSON] передає [PERSON] безпроцентну позику готівкою в сумі 781100 гривень. Повернення позики здійснюється позичальником рівними частинами (в розстрочку) в сумі 9800,00 гривень щомісячно, починаючи з січня місяця 2019 року до повного погашення позики, шляхом зарахування на банківський рахунок позикодавця. Також, надано скриншоти сторінок в «Приват24» із зазначенням руху коштів по банківським карткам. В ході судового розгляду було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що сім`ю [PERSON] знає приблизно з 2014 року - її колишній чоловік працював у [PERSON] водієм. Практично кожні вихідні вона була у [PERSON] вдома в гостях. Вона у розмовах чула, що вони мають плани на купівлю автомобіля. Вони купили нове авто в салоні в Запоріжжі. Їздили [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] їх возив в Запоріжжя, щоб забрати машину. Кошти відкладали на цю покупку. [PERSON] працювала і вдома робила манікюр, заробітки були хороші, від 2000 в день. [PERSON] заробляв 3-4 тисячі в день. Про позику їй не було нічого відомо, вона такого не чула. Коштів на придбання автомобіля у них було достатньо. Оглянувши надані докази, допитавши свідка, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] задоволенню не підлягає. Так, отримання позики на придбання автомобіля заперечується відповідачкою і не підтверджується жодним іншим доказом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Доказів передачі [PERSON] [PERSON] грошей в розмірі 781100,00 гривень останнім не надано. Також, скриншоти зі сторінки в «Приват24», які на думку [PERSON] повинні підтвердити сплату [PERSON] 9800,00 грн. за договором позики, не містять відомостей про власника сторінки в «Приват24» (власника карткового рахунку картки Універсальна Голд [NUMBER] - отримувача коштів), при зарахуванні коштів на картки отримувача не зазначається призначення платежу. Тобто, такий доказ не є належним й достатнім. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт отримання позики на придбання автомобіля марки MAZDA СХ-5, 2018 року випуску. Щодо позову третьої особи. [PERSON] просить суд визнати недійсним повністю пункт 3 договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), та стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по частці неотриманих коштів з купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в сумі 140350,00 гривень її ринкової вартості станом на дату 16.09.2020 року без урахування ПДВ згідно звіту про незалежну оцінку вартості цієї квартири фізичної особи- фізичної особи-підприємця [PERSON] . Позов обгрунтовано тим, що він, як продавець до цього часу фактично не отримав оплату в будь-якій формі за договором купівлі-продажу квартири від 28.11.2013 року. Розрахунки за цим договором не проведені повністю взагалі. Оплати ніякої не здійснено. Інші умови ним не виконано саме через нездійснення оплати, зокрема, такі як: зобов`язання знятися з реєстрації особисто, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири у осіб, які їх мали, і передати квартиру покупцю до 01.12.2013 року. Не вдається встановити зв`язок між розрахунком (п.3) та правочином, який ще не відбувся, та самим укладеним договором купівлі-продажу квартири від 28.11.2023 року. Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором. Ним не отримано належних платежів до підписання договору купівлі-продажу спірної квартири № 22 . Тобто кошти не сплачувалися раніше, як і пізніше також. До цього часу розрахунки не проведені, кошти не отримані. Він до тепер зареєстрований у спірній квартирі № 22 , проживає у ній під час перебування у м.Марганець. Тут також знаходяться його речі, має власний комплект ключів. Спірну квартиру № 22 він досі не передав покупцю. Договір купівлі-продажу квартири не виконаний його сторонами. Як встановлено судом в ході судового розгляду справи, за пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , продаж вчинено за 20000,00 гривень, які Продавець одержав повністю від Покупця до підписання цього договору. Пунктом 4 договору визначено, що ринкова вартість вказаної квартири згідно з висновком про ринкову вартість об`єкту оцінки, зробленого суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] 30.10.2013 року, складає 92219,00 гривень. В пункті 9 договору підтверджується, зокрема, що: - укладення договору відповідає інтересам сторін; - волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі сторін; - умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; - договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Договір підписаний сторонами і посвідчений приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області (т.1 а.с.115-116). Тобто, за умовами договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] одержав від [PERSON] оплату за квартиру в розмірі 20000,00 гривень до підписання договору. Як [PERSON] , так і [PERSON] з цим пунктом договору погодились, підписавши договір в присутності нотаріуса. Сторони не оспорювали дійсність договору протягом семи років. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи вказану норму закону, невиконання сторонами правочину чи окремих його умов не є підставою для визнання такого правочину недійсним. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] по суті намагається переглянути умови договору купівлі-продажу квартири, а саме пункту 3 договору, яким встановлюється ціна квартири, що є обов`зковою умовою. Відповідно до ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. В договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.11.2013 року зміна ціни договору не передбачена. Законодавчі підстави для цього відсутні. Також, вимога продавця квартири - [PERSON] до [PERSON] є безпідставною, оскільки остання не є стороною договору. Крім того, заявляючи вимогу до [PERSON] про стягнення частки неотриманих коштів з купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в сумі 140350,00 гривень, тим самим позивач [PERSON] визнає квартиру спільною сумісною власністю подружжя, що суперечить його ж твердженню, викладеному в позові, про те, що сам факт придбання спірної квартири № 22 у період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення цієї квартири до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, суд вважає, що третьою особою не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами обставини, викладені в позові. Невиконання умов договору не тягне за собою визнання його недійсним, а вимога позивача зводиться до перегляду умов договору купівлі-продажу квартири в частині ціни придбання квартири. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи ст.141 ЦПК України, а також те, що судом задоволено первісний позов та відмовлено в задоволенні зустрічного позову та позову третьої особи, та вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивачки судовий збір, сплачений при поданні позову. Також, позивачка просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. та витрати на оплату вартості оцінки майна в розмірі 5000 грн. На підтвердження витрат надано договір на надання правової допомоги б/н від 16.09.2020 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Гончаренком О.О. (т.1 а.с.216), квитанції без номеру та дати про сплату [PERSON] ФОП [PERSON] 5000 грн. за послуги з оцінки квартири [ADDRESS] , транспортного засобу, землі за адресою [ADDRESS] , гаражу за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.24, 205). Частиною 3 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Суд вважає доведеними витрати на правничу допомогу та витрати на проведення оцінки майна, які, з огляду на положення ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладене вище,

Outcome: partial