Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

14 травня 2024 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення спадкового майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до позивачу та її синам [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , по 1/3 частці у кожного. Після смерті [PERSON] позивач звернулась до держаного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа № 424/2023. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, оскільки спадкове майно 1/3 частка квартири [ADDRESS] , арештовано постановою державного виконавця від 04.02.2019 року, в рамках виконавчого провадження № 42474365. Позивач та її представник звертались до відділу виконавчої служби із заявою про зняття арешту, у чому було відмовлено та адвокатським запитом на який повідомлено, що виконавчий лист повернуто й станом на 02.04.2024 року повторно стягувач виконавчий документ до відділу виконавчої служби не подавала. Отже, виконавче провадження №42474365 за яким було накладено арешт, завершено, а строк для повторного пред`явлення виконавчого листа сплив. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті сина, спадкове майно фактично перебуває у її користуванні та володінні, однак вона не має змоги оформити право власності на спадкове майно. Враховуючи наведене, позивач просить: скасувати арешт, накладений на належну [PERSON] 1/3 частку квартири квартира [ADDRESS] , накладений в рамках виконавчого провадження № 42474365 постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бойко А.В. від 04.02.2019 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про обтяження за реєстраційним номером 30134528 (спеціальний розділ) від 04.04.2019 року, вид обтяження: арешт нерухомого майна. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено суддю Мачуського О.М.. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 11 червня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ужви Т.М. належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , номер спадкової справи 16/2020. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року залучено до участі у справі, законного представника відповідача [PERSON] , [INFO] його батька [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник адвокат Олефірова Я.В. в судове засідання не з`явились, натомість представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та законний представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Законний представник [PERSON] [PERSON] подав заяву в якій просив розглянути справу без його участі та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Інші відповідачі жодних заяв, заперечень, клопотань до суду не надали, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, натомість начальник Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав клопотання в якому просив розглянути справу без участі третьої особи та вирішити позов на розсуд суду. Також зазначив, що на виконанні в ВДВС перебував виконавчий лист № 2-2306/2002 виданий 20.12.2002 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська (номер в АСВП 42474365). З метою забезпечення виконання рішення суду, державним виконавцем відділу накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] , [INFO] .. 04.02.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження та журналу реєстрації вхідної кореспонденції про відкриття виконавчих проваджень встановлено, що виконавчий лист № 2-2306/2002, починаючи з 09.12.2002 року та досягнення дитини повноліття, повторно на виконання до відділу, станом на 02.04.2024 року, не надходив. Розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину на житло виданого 11.12.2006 року Управлінням житлово господарства Дніпропетровської міської ради, на підставі розпорядження (наказу) від 11.12.2006 року , посвідчено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13870845від 14.03.2007 року, на підставі вищезазначеного свідоцтва за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер: 13870845 від 14.03.2007 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 21.06.2023 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . На підставі заяви [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , померлого [INFO] , державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори 18.07.2023 року заведено спадкову справу № 424/2023, в рамках якої [PERSON] є єдиним спадкоємцем, про що зазначено в листі державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Т. від 15.04.2024 року № 1051/02-14. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.04.2024 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Т.Г. позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Підставою для такої відмови слугувала наявність арешту, накладеного на належну померлому частку квартири. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.01.2024 року № 362010371, на підставі постанови про арешт майна, серія та номер: 42474365, виданої 04.02.2019 року, видавник: Індустріальний ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, в реєстрі внесено запис про обтяження № 30134528 (спеціальний розділ) арешт належного [PERSON] нерухомого майна 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На заяви [PERSON] від 18.01.2024 року, начальник Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в листі від 22.01.2024 року № 5729 повідомив, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-2306/2002 виданий 20.12.2002 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку боржника, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.12.2002 року та досягнення дитини повноліття (номер в АСВП 42474365). З метою забезпечення виконання рішення суду, державним виконавцем відділу накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, зареєстровано обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. 04.02.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». На адвокатський запит Олефірової Я.В. в інтересах [PERSON] від 25.03.2024 року вих. № 07/24, начальником Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 02.04.2024 року надано відповідь № 27717, в якій зазначена інформація, аналогічна листу від 22.01.2024 року № 5729 та додатково повідомлено, що надати більш детальну інформацію та копію виконавчого провадження не має можливості, оскільки виконавче провадження знищено. Перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження та журналу реєстрації вхідної кореспонденції про відкриття виконавчих проваджень встановлено, що виконавчий лист № 2-2306/2002 виданий 20.12.2002 року Амур Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, повторно на виконання, станом на 02.04.2024 року, до відділу не надходив. Стягувачем у виконавчому провадженні 42474365, в рамках якого накладено арешт на майно [PERSON] , померлого [INFO] , була [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.04.2020 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Судом також досліджено витребувану копію спадкової справи №16/2020, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та встановлено, що спадкоємцями останньої, які прийняли спадщину є її мати [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] . Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження»\~визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених\~законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2\~ст.\~57\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» визначено, що \~арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до\~ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. У статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи та реалізації вказаного арештованого майна. Важливим у даних правовідносинах є те, що ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту. Отже, позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Встановлено, що особою, в інтересах якої накладено арешт на майно є стягувач [PERSON] , яка померла яка померла [INFO] . При цьому правонаступниками останньої, які прийняли спадщину є її мати [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до матеріалів справи померлий син позивача [PERSON] не є стороною виконавчого провадження, а виконавчий лист в ході примусового виконання якого було накладено арешт, повернуто стягувачу. Повторно до виконання його пред`явлено не було, а строк для його пред`явлення сплив. Тобто, виконавче провадження взагалі відсутнє на примусовому виконанні, що є підставою для вирішення спору із застосуванням положень\~Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, положеннями статей 15,16 ЦК України,\~статті 4\~ЦПК України, визначено, що кожній особі гарантовано право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, зокрема, власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Як встановлено судом, державним виконавцем, під час закінчення виконавчого провадження, не вирішено питання про зняття арешту з майна боржника При цьому, [INFO] помер [PERSON] , який був боржником за виконавчим листом № 2-2306/2002 виданим 20.12.2002 року Амур Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, в ході примусового виконання якого було накладено арешт на майно останнього. Відповідно до ст. 1216 Цивільного процесуального\~кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч. 1,2 ст. 1223 ЦК України). Частиною 1ст.1261\~ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно вимог ч. 1 ст.1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). За життя, [PERSON] заповітів не складав, а єдиним спадкоємцем оспорюваного майна є позивач, яка у відповідності до вимог ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину. Дані обставини не оспорювалось та не спростовані сторонами. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ч. 5 ст.1268\~ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1296\~ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі ст.ст.1297,1298 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.п. 4.16 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як встановлено судом, на виконання вимог чинного законодавства, позивач після смерті сина [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак, у вчинені такої нотаріальної дії нотаріусом було відмовлено у зв`язку із наявністю накладеного на спадкове майно обтяження у вигляді арешту. Відповідно до ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Між тим, статтею 41\~Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. При цьому, на даний час продовжує існувати, зазначена нотаріусом, причина відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме арешт спадкового майна. Встановлені в ході судового розгляду обставини вказують на відсутність у позивача умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , у відповідності до вимог ст. 1297,1298 ЦК України, а тому ефективним способом захисту порушених прав позивача є зняття арешту зі спадкового майна 1/3 частки квартири [ADDRESS] та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису номер 30134528 про обтяження вищезазначеного майна. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилалися сторони, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення спадкового майна з-під арешту, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved