Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив: - витребувати на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) частину об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1313262480000 - 1/2 нежилого приміщення № [NUMBER] (в літ.А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - витребувати на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) частину об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1313307780000 - 1/2 нежилого приміщення № [NUMBER]/2 (в літ.А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] ними 15.07.2003 року було набуто у спільну сумісну власність приміщення № [NUMBER] (цокольний поверх) загальною площею 103, 1 кв.м у жилому будинку за адресою: [ADDRESS] . 30.10.2012 Печерським районним судом м. Києва постановлено рішення у справі № 2-1983/12, яким за [PERSON] та його колишньою дружиною - [PERSON] визнано право власності на ? частини за кожним у нежитловому приміщенні № [NUMBER] (в літ. А) по [ADDRESS] . З метою державної реєстрації права власності на ? зазначеного приміщення, [PERSON] в січні 2017 року звернувся до Департаменту з питань реєстрації ВО КМР (КМДА), де дізнався, що вказане приміщення без його згоди відчужене самостійно його колишньою дружиною [PERSON] за Договором купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] на користь [PERSON] від 30 серпня 2012 року, що стало підставою для відмови в реєстрації за позивачем права власності на ? приміщення № [NUMBER]. З метою захисту своїх порушених прав, позивач 01.02.2017 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] від 30 серпня 2012 року недійсним, скасування записів про державну реєстрацію права власності. Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № [NUMBER] в літ.А в будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською Інесою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №1350 та скасовано запис №37396208 про реєстрацію права власності щодо зазначеного майна на ім`я [PERSON] . В 2024 році (з урахуванням заяви від 02.12.24), звернувшись до державного реєстратора для реалізації рішення від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц та повернення у власність частини приміщення № [NUMBER], позивач дізнався про поділ приміщення № [NUMBER] на 2 окремих приміщення № [NUMBER] та №56/2 та їх неодноразове відчуження на користь третіх, що стало підставою для неможливості виконання вищезазначеної постанови. Останніми власниками вже розділеного приміщення № [NUMBER] є - [PERSON] (власник приміщення № [NUMBER], відповідач-2) та [PERSON] (власник приміщення № [NUMBER]/2, відповідач-1). Позивач з посиланням на недійсність Договору купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] від 30 серпня 2012 року, на ст. 387, пункт 3 ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України, вважає, що належне йому майно вибуло з його володіння незаконно внаслідок незаконних та шахрайських дій його колишньої дружини [PERSON] та подальших набувачів (включно відповідачів) спірних приміщення, які діяли спільно з [PERSON] недобросовісно за попередньо узгодженою домовленістю з метою позбавлення позивача законного права власності. Наголошує, що він не надавав згоду своїй колишній дружині [PERSON] на продаж спільного сумісного майна - приміщення № [NUMBER]. Також позивач наголошує, що сторони правочинів згідно яких відбувався поділ та відчуження приміщення № [NUMBER], діяли недобросовісно, були обізнані в незаконному відчуженні спірного приміщення та навмисно вчиняли дії з поділом та зміною власників задля неможливості позивачем повернути належне йому майно, що підтверджується вчиненням дій з поділу спірного приміщення та його неодноразовий продаж в період розгляду справи № 757/5930/17-ц, де продавець й особа, що здійснювала поділ є відповідачами. Позивач звертає увагу на той факт, що [PERSON] 10.08.2012 перед укладенням Договору купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] від 30.08.2012 взяв у борг у [PERSON] за Договором позики 400000 доларів США без жодного забезпечення такої позики, а в день укладення Договору взяв у [PERSON] (колишньої дружини позивача) позику у розмірі 380 000, 00 доларів США теж без жодного забезпечення. Наголошує, що хронологія подій у співставленні з зазначеними датами та надання позики без жодних забезпечень вказує на те, що зазначені сторони правочинів були добре знайомі й діяли виключно з спільною метою незаконного позбавлення позивача права власності. У висновку, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 17.01.2024 у справі № 752/18246/21, позивач зазначає, що застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Позивач вважає, що єдиними можливим способом захисту порушених прав є витребування у відповідачів по ? приміщення № [NUMBER] та № [NUMBER]/2, що стане підставою для реєстрації за позивачем права власності. У поданому відповідачем-1 відзиві позов не визнано, у запереченнях проти вимог зазначено, що [PERSON] є добросовісним набувачем нежитлового приміщення № [NUMBER]/2, а його витребування призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Відповідач-1 також наголошує, що приміщення № [NUMBER]/2 не може бути витребувано у нього на підставі ч.2 ст. 388 ЦК України, оскільки було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У відзиві зазначає, що 10.08.12 між ним та [PERSON] було укладено Договір позики, згідно якого останній отримав грошову суму у розмірі 400 000, 00 доларів США. У зв`язку із неповерненням коштів, [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом й рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2014 у справі № 760/1096/14 вказану суму було стягнуто з [PERSON] . В рамках виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого листа 760/1096/14, приміщення № [NUMBER]/2 було передано стягувачу - [PERSON] . Також відповідач-1 з посиланням на правові позиції Верховного Суду вказує, що позовні вимог не можуть бути задоволені, оскільки таке рішення покладе на нього індивідуальний та надмірний тягар щодо необхідності самостійно шукати способи компенсації своїх втрат, що суперечить ст.1 Першого Протоколу до Конвенції. Також відповідач-1 наголошує, що відповідачем пропущено строки позовної давності звернення до суду із даним позовом, оскільки позивач знав про порушення своїх прав ще у 2012 році, у зв`язку із чим просить, у разі визнання судом обґрунтованості позовних вимог, застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Відповідачем-2 також подано відзив на позовну заяву, в якому останній не визнає позовних вимог та просить відмовити позивачу у позові. За своїм змістом відзив відповідача-2 кореспондується зі змістом відзиву відповідача-1. Так, в своїх доводах відповідач-2 зазначає, що є добросовісним набувачем приміщення № [NUMBER], яке придбав 08.08.2017 року у [PERSON] за Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, а його витребування призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Наголошує, що на момент укладення договору купівлі-продажу приміщення, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про права інших осіб чи будь які обтяження. Відповідач-2 звертає увагу суду, що позивачем не було надано доказів на підтвердження недобросовісності в діях відповідача-2. Також відповідач-2 з посиланням на правові позиції Верховного Суду вказує, що позовні вимог не можуть бути задоволені, оскільки таке рішення покладе на нього індивідуальний та надмірний тягар щодо необхідності самостійно шукати способи компенсації своїх втрат, що суперечить ст.1 Першого Протоколу до Конвенції. Відповідач-2 наголошує, що відповідачем пропущено строки позовної давності звернення до суду із даним позовом, оскільки позивач знав про порушення своїх прав ще у 2012 році, у зв`язку із чим просить, у разі визнання судом обґрунтованості позовних вимог, застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, в якому останній на спростування доводів відповідача-1 зазначив, що строки позовної давності ним не пропущено, про порушення своїх прав позивач дізнався у січні 2017 року, у зв`язку із чим в лютому 2017 звернувся із відповідним позовом до суду, за наслідком розгляду якого Київським апеляційним судом було прийнято постанову від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц. В 2019 році, звернувшись до державного реєстратора для реалізації рішення від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц та повернення у власність частини приміщення № [NUMBER], позивач дізнався про поділ приміщення № [NUMBER] на 2 окремих приміщення, що стало підставою для неможливості виконання вищезазначеної постанови та призвело до нового порушення його прав, що потребувало нового судового захисту. Також позивач просив врахувати положення пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції від 30.03.2020 року) та пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції від 15.03.2022 року), згідно яких строки позовної давності, визначені статтею 257 продовжують на період карантину та воєнного стану. На спростування доводів відповідача-1, позивач з посиланням на статтю 204 ЦК України, вказує, що первісний правочин - Договір купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] від 30.08.12 було визнано недійсним в судовому порядку (постанова Київського апеляційного суду 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц), а отже такий не створив жодних наслідків для сторін, а всі подальші укладені договори є недійсними та здійснені всупереч положенням чинного законодавства України. Позивач також наголошує, що Договір про поділ нерухомого майна, між [PERSON] та [PERSON] , в результатом якого утворилось два нових об`єкти нерухомого майна, приміщення № [NUMBER], яке належить [PERSON] та приміщення № [NUMBER]/2, яке належить [PERSON] , було укладено 28.07.2017 (в період судового розгляду справи № 757/5930/17-ц, де [PERSON] є відповідачем), що спростовує добросовісність його дій й підтверджує його обізнаність про незаконність відчуження приміщення. Позивач заперечує добросовісність відповідача-1 щодо набуття приміщення № [NUMBER] з підстав, викладених в позовній заяві, які на думку останнього, у відзиві не спростовані відповідачем-1 та наголошує, що арешт коштів/майна боржника у виконавчому провадженні № [NUMBER] (у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів) здійснено державним виконавцем Маховою Д.А. 19.01.2016 року; арешт коштів/майна боржника у виконавчому провадженні № [NUMBER] (у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] ) здійснено державним виконавцем Маховою Д.А. того ж дня 19.01.2016 року; дата відкриття виконавчих проваджень - 19.01.2016, при цьому виконавчий документ у виконавчому провадженні № [NUMBER] видано 16.12.2015, а виконавчий документ у ВП № [NUMBER] видано 01.04.2014, тобто з інтервалом в півтора роки. У зв`язку із чим, позивач вважає, що дане свідчить про те, що вказаними справами (зокрема їх примусовим виконанням) займались одночасно одні й ті ж особи, які пред`явили до виконання виконавчі документи по двом різним справам у січні 2016 року, а отже [PERSON] був обізнаний про злочинну схему [PERSON] , діяв недобросовісно у змові з останньою, й він не може вважатись добросовісним набувачем приміщення № [NUMBER]/2. Також, від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2, в якій крім іншого позивач, як доказ недобросовісності дій [PERSON] , посилається на рішення у справі № 757/2055/14-ц, згідно якого між ним та його дружиною, які на момент розгляду справи перебували у шлюбі, було поділено спільне майно шляхом визнання права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення №56 (літ.А) будинку по [ADDRESS] , в рамках якої [PERSON] визнав позов. Позивач наголошує, що перебування сторін у шлюбі, визнання відповідачем позову, вказаний спір ініційовано виключно з метою приховання дійсної мети сторін у поділі спірного приміщення та квартири (частина яких належала [PERSON] ), а саме домовленість з [PERSON] з метою незаконного позбавлення [PERSON] права власності та неможливості реалізації рішення у справі № 2-1983/1. Також у відповіді на відзив вказує, що [PERSON] теж задіяна в злочинній змові, що підтверджується недоцільністю придбанням лише ? приміщення № [NUMBER] та стаючи заручником іншого співвласника щодо розпорядження придбаного майна. Зазначає, що [PERSON] було продане приміщення № [NUMBER] через тиждень після його виділення (поділу приміщення № [NUMBER]) [PERSON] , що спростовує дійсну її мету придбання у власність нерухомості, при цьому, [PERSON] , придбаваючи приміщення № [NUMBER], виконував попередньо зазначену мету. Від представника відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, які за змістом відповідають відзиву на позовну заяву, в яких відповідач-1 зазначає, що його доводи позивачем не спростовано, й просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, що були зазначені в заявах по суті справи. Від представника відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, які за змістом відповідають відзиву на позовну заяву, в яких відповідач-2 зазначає, що його доводи позивачем не спростовано, й просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, що були зазначені в заявах по суті справи. Від представника відповідача-2 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких відповідач зазначає про пропуск позивачем строків позовної давності, наголошує, що про порушення своїх прав позивач дізнався 30.01.2017 року, на підтвердження чого просив долучити відповідні докази. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 червня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просив витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] частину об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1313262480000 - 1/2 нежилого приміщення № [NUMBER] (в літ.А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] частину об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1313307780000 - 1/2 нежилого приміщення № [NUMBER]/2 (в літ.А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 14 червня 2024 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом зазначення ціни позову, подання до суду доказів надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів, а також доказів сплати судового збору, відповідно до частин першої та четвертої статті 177 ЦПК України. 20.06.2024 через систему Електронний суд надійшла заява від адвоката Бабенка С.С. про вступ у справу в якості представника відповідача-2 - [PERSON] 03.07.2024 через систему Електронний від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору та докази направлення копії позовної заяви з додатками іншим учасникам справи. 09 липня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 13 год. 45 хв. 29 серпня 2024 року в приміщенні Печерського районного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 15, кабінет № 322. 29 серпня 2024 року підготовче засідання відкладено на 01.10.24 о 12:00. Ухвалою суду від 01 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 год. 00 хв. 07 листопада 2024 року в приміщенні Печерського районного суду м. Києва м. Київ, вул. Володимирська,15, каб. 322, під головуванням судді Вовк С.В.. 18 жовтня 2024 року через систему Електронний суд від представника відповідача-2 надійшли письмові пояснення з клопотанням про долучення доказів, які на думку сторони підтверджують пропуск строку звернення до суду із позовною заявою, а саме: Фотокопії позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування записів про державну реєстрацію права власності (справа № 757/5930/17-ц). Фотокопії рішення державного реєстратора № 33561690 від 25.01.2017 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Копії заяви від 23.08.2024 про ознайомлення з матеріалами справи № 757/5930/17-ц. Фотокопії титульного аркушу заяви від 23.08.2024 про ознайомлення з матеріалами справи 757/5930/17-ц з відміткою про ознайомлення. 07 листопада 2024 року протокольною ухвалою суду вищезазначену заяву представника відповідача-2 задоволено, судове засідання відкладено на 26.11.24 о 15:00. В судовому засіданні 07.11.24 представник позивача надав пояснення та обґрунтування по суті заявлених позовних вимог й просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача-2 надав заперечення щодо заявлених позовних вимог й просив відмовити позивачу у їх задоволенні. Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. 13.11.2024 через систему Електронний від представника позивача - [PERSON]. надійшли письмові пояснення з приводу строків звернення до суду із позовом із заявою про його поновлення, в якій він просив поновити позивачу строк на звернення до суду із даним позовом, який такий, що пропущено з поважних причин. В заяві, представник позивача зазначив про те, що про порушення його прав, які є предметом даного судового розгляду, та про осіб, які вкотре порушили його права, йому стало відомо в 2019 році, просив врахувати положення пунктів 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та поновити йому строку на звернення до суду із позовною заявою як такий, що пропущено з поважних причин. 22.11.2024 через систему Електронний від представника відповідача-1 надійшли заперечення на вказане клопотання, доводи якого кореспондуються з раніше поданими відповідачем-2 письмовими пояснення з клопотанням про долучення доказів від 18.10.24. В запереченнях представник відповідача-1 просить залишити без задоволення заяву позивача про поновлення строків звернення до суду із позовною заявою. 26 листопада 2024 року оголошена перерва в судовому засіданні до 05.12.24 о 10:40. 02.12.2024 через систему Електронний від представника позивача - [PERSON]. надійшла заява щодо уточнення зазначеної у заявах по суті справи дати, коли позивачу стало відомо про порушення своїх прав, як такої що зазначена помилково. Так, в заяві представник зазначив, що після ознайомлення безпосередньо позивачем із заявами по суті справи, було встановлено, що представником було допущено помилку щодо дати, коли позивач дізнався про нове порушення його права власності на приміщення № [NUMBER] та осіб, які порушили його право власності - [PERSON] , [PERSON] . Позивачем йому повідомлено, що про нове порушення свого права власності він дізнався не в 2019 році, а в 2024 році звернувшись до приватного нотаріуса як державного реєстратора, а заявах по суті справи представником позивача вказано недостовірну інформацію, оскільки до 2024 року про дане нове порушення йому не було відомо і таку інформацію він мені не повідомляв й не міг повідомити. У зв`язку із чим представник позивача просив вважати дійсною датою коли, позивач дізнався про нове порушення його права власності на приміщення № [NUMBER] та осіб, які порушили його право власності - [PERSON] , [PERSON] , січень 2024 року. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Позивач - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1990 року. 15 липня 2003 року між Фондом приватизації комунального майна Печерського району міста Києва та [PERSON] було укладено Договір № 481 купівлі-продажу нежилого приміщення № [NUMBER] (цокольний поверх) загальною площею 103, 1 кв.м у жилому будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 березня 2010 року шлюб, зареєстрований 23 лютого 1990 року Палацом одруження «Дарницький», актовий запис № 553, між [PERSON] та [PERSON] ) розірвано. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року у справі № 2-1983/12 за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на ? частини за кожним у нежитловому приміщенні № [NUMBER] (в літ. А) по [ADDRESS] . Отже, що також підтверджується рішенням у справі № 2-1983/12, приміщення № [NUMBER] з моменту набуття було спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] 19.01.2017 року позивач звернуся до Департаменту з питань реєстрації ВО КМР (КМДА) для реєстрації права власності на ? приміщення № [NUMBER]. Однак рішенням від 25.01.2017 йому було відмовлено в такій реєстрації, оскільки спірне приміщення було зареєстровано за іншою особою. Позивач дізнався, що приміщення № [NUMBER] було відчужене його колишньою дружиною вцілому [PERSON] за Договором купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] від 30.08.2012 З метою захисту своїх порушених прав, позивач 01.02.2017 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про визнання Договору купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] недійсним, скасування записів про державну реєстрацію права власності. Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № [NUMBER] в літ.А в будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською Інесою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №1350 та скасовано запис №37396208 про реєстрацію права власності щодо зазначеного майна на ім`я [PERSON] . В січні 2024 року, звернувшись до державного реєстратора для реалізації рішення від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц та повернення у власність частини приміщення № [NUMBER], позивач дізнався про поділ приміщення № [NUMBER] на 2 окремих приміщення - № [NUMBER] та № [NUMBER]/2, що стало підставою для неможливості виконання вищезазначеної постанови та відмови у здійсненні реєстраційних дій. Як вбачається із матеріалів справи, власником приміщення № [NUMBER] є [PERSON] , що набуте ним за Договором купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Біловол С.М., запис в Реєстрі № 1372, укладеного з [PERSON] . Власником приміщення № [NUMBER]/2 є [PERSON] , що набуте ним в рамках виконавчого провадження з майна боржника. Судом, з урахуванням наданих сторонами доказів, встановлена наступна хронологія подій, що передувала набуттю приміщень № [NUMBER] та № [NUMBER]/2 відповідачами. Після набуття [PERSON] приміщення № [NUMBER] за Договором, що визнаний в судовому порядку недійсним, приміщення № [NUMBER] було розділено на рівні частини між [PERSON] та його дружиною [PERSON] за рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/2055/14-ц від 03.06.2014 про поділ спільного майна подружжя. 25.11.2016 за Договором купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] здійснила продаж ? приміщення № [NUMBER] [PERSON] . 28.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про поділ нерухомого майна - приміщення № [NUMBER], результатом якого утворилось два нових об`єкти нерухомого майна, приміщення № [NUMBER] та приміщення № [NUMBER]/2. 08.08.2017 року [PERSON] здійснила продаж приміщення № [NUMBER] [PERSON] за Договором купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Біловол С.М., запис в Реєстрі № 1372. 03 травня 2017 року право власності на приміщення № [NUMBER]/2 набув [PERSON] на підставі Акту про передачу майну стягувачу в рахунок погашення боргу у ВП № [NUMBER], де боржником є [PERSON] . Вважаючи, що право власності позивача на приміщення було позбавлено незаконно та безпідставно, останній звернувся до суду із даним позовом. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Статтею 368 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року у справі 2-1983/12 встановлено, що приміщення № [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в силу ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, позивач, з моменту набуття у спільну сумісну власність приміщення № [NUMBER] (15.07.2003) вважався його законним співвласником. При цьому суд констатує, що зміст положень статті 2, п.1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» дає підстави для висновку, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Вказане кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові ВП ВС від 12.09.2019 у справі № 911/3594/17. Як встановлено судом, [PERSON] набув право спільної сумісної власності на приміщення № [NUMBER] 15.07.2003 на підставі укладеного правочину. Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц, визнано недійсним Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № [NUMBER] в літ.А в будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською Інесою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №1350 та скасовано запис №37396208 про реєстрацію права власності щодо зазначеного майна на ім`я [PERSON] . Так, суд апеляційної інстанції, з посиланням ч. 1 ст. 358 ЦК України та на ч.4 ст.369 Цивільного кодексу України, приймаючи дане рішення, встановив, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказі на підтвердження того, що [PERSON] , як співвласник майна, надав свою згоду, або уповноважив [PERSON] на вчинення спірного правочину, зокрема, щодо продажу його частки в спірному майні на користь [PERSON] . Отже, судом в рамках справи № 757/5930/17-ц встановлена недійсність Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № [NUMBER] в літ.А в будинку [ADDRESS] від 30.08.12 та встановлено факт незаконного відчуження приміщення № [NUMBER] [PERSON] без згоди [PERSON] . Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно ч.2 ст.203 ЦК України, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Таким чином, відчуження приміщення № [NUMBER] було здійснено поза волею власника, а особа, яка вчиняла правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Відповідно не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, визначених ст.203 ЦК України. Згідно статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд звертає увагу, що ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути усе, отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним. Отже, підстава вибуття приміщення № [NUMBER] з права власності позивача була визнана недійсною судовим рішенням, яке набрало законної сили. Відповідно, всі правочини щодо неодноразового відчуження приміщення № [NUMBER], його поділу, які відбулись від [PERSON] до [PERSON] та, в подальшому до відповідачів, зокрема на підставі акту про передачу майна стягувача, в силу вищезазначених положень ЦК України, визнавати недійсними немає необхідності. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі, а тому порушене право позивача, як співвласника майна, підлягає судовому захисту відповідно пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочині. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки викладено у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15. Однією з підстав витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Так, пунктом 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Суд звертає увагу, що вищезазначене положення ЦК України надає право позивачу витребувати майно від добросовісного набувача у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом, відповідно добросовісність набувача не пов`язується із можливістю його витребування. Як наголошувалось, факт незаконного вибуття майна з володіння [PERSON] без його волі підтверджений Постановою Київського апеляційного суду від 17.12.2018 року у справі 757/5930/17-ц, а отже не потребує доказуванню відповідно до вимог статті 82 ЦПК України. Таким чином, судом приходить до висновку, що позовні вимоги в частині вимог до відповідача-2 підлягають задоволенню із зазначених вище підстав, а доводи відповідача-2 в частині добросовісності набуття суд відхиляє. Що стосується заявлених позивачем вимог до відповідача-1, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Суд звертаю увагу, що дане положення може бути застосоване виключно у випадку продажу майна в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Як вбачається із наявних матеріалів справи, зокрема Свідоцтва права власності від 03 травня 2017 року право власності на приміщення № [NUMBER]/2 набув [PERSON] на підставі Акту про передачу майну стягувачу в рахунок погашення боргу у ВП № [NUMBER] згідно положень статті 61 Закону України «Про виконавче провадження». Частина 1 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Згідно пункту 1 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5, електронні торги - продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну; лот - одиниця арештованого майна, що виставляється для продажу на електронних торгах або торгах за фіксованою ціною; ціна продажу лота - фактична ціна реалізації лота на торгах. Пунктом Розділу 8 Порядку визначено, що після закінчення електронних торгів (закінчення строку аукціону з урахуванням його можливого продовження) на Веб-сайті відображаються відомості про завершення електронних торгів. Не пізніше наступного робочого дня Система автоматично формує та розміщує на Веб-сайті протокол електронних торгів за лотом. Вказаним Порядком визначена відповідна процедура та порядок проведення торгів, оформлення результатів торгів та порядок передачі/набуття переможцем відповідного лоту. Проаналізувавши положення вищезазначених нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що передача майна боржника в рамках виконавчого провадження стягувачу та продаж майна боржника на електронних торгах не є тотожними способами виконання судового рішення. Крім того, зазначені способи виконання, згідно положень Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку № 2831/5 мають різні порядки виконання. Суд звертає увагу, що законодавець в частині 2 статті 388 ЦК України закріпив обмеження щодо витребування майна у добросовісного набувача виключно у випадку, якщо таке майно саме продане у спосіб, встановлений для виконання судових рішень. За цих обставин, суд вважає, що ч.2 ст. 388 ЦК України не підлягає застосування до спірних правовідносин. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] отримав приміщення № [NUMBER]/2 в рамках виконавчого провадження на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2014 року у справі № 760/1096/14 про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] заборгованості за Договором позики у розмірі 400000 доларів США. При цьому суд вважає за необхідне також наголосити, що оскільки у даній справі приміщення № [NUMBER]/2 отримувалось набувачем - [PERSON] не в порядку, встановленому для виконання судового рішення щодо цього майна, а в рамках виконавчого провадження, відкритого на підставі рішення суду про стягнення боргу за Договором позики, то до спірних правовідносин положення частини другої статті 388 ЦК України не застосовуються. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункти 48, 49), а також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах: від 26 липня 2018 року у справі № 902/389/16 та від 15 листопада 2022 року у справі № 914/2736/21). Велика Палата зокрема у справі № 914/2736/21 зробила висновок, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. З огляду на вищезазначене та враховуючи обставини даної справи, ч.2 ст. 388 ЦК України не перешкоджає витребуванню приміщення № [NUMBER]/2 у [PERSON] , оскільки не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а отже заперечення представника відповідача-1 в цій частині суд відхиляє. Таким чином, судом приходить до висновку, що позовні вимоги в частині вимог до відповідача-1 підлягають задоволенню із зазначених вище підстав. Хоч добросовісність набувачів не пов`язується із можливістю витребування майна на підставі пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України, позивач в позовній заяві та інших заявах по суті наголошував на недобросовісність набувачів, відповідно, представники відповідачів наголошували на протилежному. З цього приводу суд вважає за необхідне надати оцінку доводам сторін в цій частині з метою дотримання принципу змагальності та з`ясування всіх обставин даної справи. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представники відповідачів наголошують, що відповідачі набули право власності на спірне майно у визначений законом спосіб та добросовісно. При цьому позивач посилається на ряд обставин, що, на його думку, свідчить про недобросовісність відповідачів. Суд звертає увагу, що сама по собі відсутність в Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно відомостей про права третіх осіб на спірне майно в даному випадку не свідчить про добросовісність відповідача, а суди з урахуванням конкретних обставин справи повинні дослідити питання добросовісності відповідача при придбанні цього майна, що повністю відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №233/4365/18. При цьому, застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22, Постанову ВС у справі № 752/18246/21 від 17.01.2024). Проаналізувавши надані сторонами докази, суд має сумніви в добросовісності набуття відповідачами приміщень № [NUMBER] та № [NUMBER]/2, що вбачається з ряду наступних обставин, що належним чином не спростовані відповідачами: - отримання [PERSON] у [PERSON] позики у розмірі 380 000, 00 доларів США в день укладення Договору купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] (30.08.12) без жодного забезпечення такого зобов`язання та подальше повне визнання такого боргу в рамках цивільної справи № 753/15031/13-ц (рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/15031/13-ц від 20.01.2014). Вказане свідчить про добру обізнаність сторін правочину; - отримання [PERSON] у [PERSON] позики у розмірі 400 000, 00 доларів США за 20 днів до укладення Договору купівлі-продажу приміщення № [NUMBER] (30.08.12) без жодного забезпечення такого зобов`язання та подальше повне визнання такого боргу в рамках цивільної справи № 760/1096/14 (Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2014 року) і як наслідок реалізація приміщення в рамках виконавчого провадження шляхом реєстрації права власності. Вказане свідчить про добру обізнаність сторін правочину; - зміст судових рішень у справах № 753/15031/13-ц та № 760/1096/14. - одночасне пред`явлення виконавчих листів у справах № 760/1096/14 та № 753/15031/13-ц до примусового виконання, при тому що виконавчі документи у даних справах видані з інтервалом у півтора роки (16.12.2015 та 01.04.2014 відповідно), що підтверджує доводи позивача в частині спільних дій обізнаних між собою сторін - [PERSON] та [PERSON] щодо спірного приміщення та недобросовісність їхніх дій. - відчуження [PERSON] (покупець за недійсним Договором купівлі-продажу від 30.08.2012) приміщення № [NUMBER] в період розгляду справи № 757/5930/17-ц, де останній є відповідачем, а отже його обізнаність про незаконність такого відчуження; - поділ приміщення № [NUMBER] в рамках судової справи про поділ майна подружжя 757/2055/14-ц між [PERSON] та його дружиною [PERSON] в період перебування останніх у шлюбних відносинах; - відчуження [PERSON] ? приміщення № [NUMBER] [PERSON] згідно Договору купівлі-продажу від 25.11.2016, й відповідно дійсність останньої в намірах реального придбання ? приміщення, враховуючи подальший поділ приміщення № [NUMBER] за Договором про поділ майна, укладений з [PERSON] в період розгляду справи № 757/5930/17-ц. - відсутність дійсних намірів [PERSON] у придбанні нерухомості, що підтверджується продажем приміщення № [NUMBER] одразу через 10 днів після поділу (08 серпня 2017 року, знову ж таки в період судового розгляду справи № 757/5930/17-ц) [PERSON] за Договором купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Біловол С.М., запис в Реєстрі № 1372. Досліджені судом вищезазначені обставини у своїй сукупності підтверджують доводи позивача в частині недобросовісності дій набувачів приміщення № [NUMBER]: № [NUMBER], № [NUMBER]/2 та дають підстави для висновку, що набувачі застосували приватно-правові конструкції з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, що по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. Суд відхиляє посилання відповідачів на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у відповідних постановах про те, що: «Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів», оскільки, з матеріалів справи вбачається, що набувачі діяли недобросовісно. При цьому положення цивільного кодексу України не обмежують право особи, право власності якої порушено недобросовісним набувачем, на витребування такого майна від останніх в незалежності від того, яким чином такі його набули. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Суд зауважує, що у цьому конкретному випадку за вказаних обставин справи, витребування майна є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Разом із цим, відповідачі не позбавлені можливості на захист їх прав відповідно до статей 22, 390, 661 ЦК України. Вказане відповідає висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18 та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18. Інші доводи відповідачів висновків суду не спростовують. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Що стосується строків звернення позивача до суду із позовною заявою, про що наголошують представники відповідачів, суд зазначає наступне. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із матеріалів справи, що також зазначають відповідачі у письмових поясненнях, [PERSON] 19.01.2017 року звернуся до Департаменту з питань реєстрації ВО КМР (КМДА) для реєстрації права власності на ? приміщення № [NUMBER]. Однак, рішенням від 25.01.2017 йому було відмовлено в такій реєстрації, оскільки спірне приміщення було зареєстровано за іншою особою. З вказаного рішення 25.01.2017 позивач дізнався про відчуження належного йому майна згідно Договору купівлі-продажу приміщення № [NUMBER], укладеного між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупець), тобто про порушення його прав з боку [PERSON] . З метою захисту своїх порушених прав, позивач 01.02.2017 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування записів про державну реєстрацію права власності. Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Таким чином суд констатує, що 17 грудня 2018 року порушені права позивача з боку [PERSON] було відновлено в судовому порядку. З метою реалізації судового рішення у справі № 757/5930/17-ц, позивач, з урахуванням уточнень, зазначених у заяві від 02.12.24, в січні 2024 року звернувся до державного реєстратора для реєстрації права власності на приміщення № [NUMBER], де дізнався про неможливість його виконання через поділ приміщення № [NUMBER] на 2 окремих приміщення № [NUMBER] та на № [NUMBER]/2. Тобто суд констатує, що в даному випадку, порушення прав позивача у 2012 році з боку [PERSON] , про яке стало відомо в 2017 році та з 2017 року з боку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про яке стало відомо в 2024 році є різними порушеннями прав позивача, а отже строк перебігу позовної давності є різним, а не одним і продовжуваним, як стверджують відповідачі. Згідно доводів позивача, що не спростовуються матеріалами справи, про нове порушення його права власності на приміщення № [NUMBER] з боку нових осіб, що порушили його право власності - відповідачів, позивач дізнався в січні 2024 року. Відповідно суд приходить до висновку, що строк позовної давності у даному випадку пропущено з поважних причин. При цьому, суд звертає на наступне. Згідно пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції від 30.03.2020 року), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами). Пунктом 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції від 15.03.2022 року) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України від 24.02.22, затвердженим Законом України 2102-IX від 24.02.22, в Україні введено воєнний стан, який триває й станом на сьогодні. Отже, враховуючи вищезазначене, строк позовної давності пропущено з поважних причин, а отже, заяви відповідачів щодо застування строків позовної давності та з цих підстав відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved