Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-05 00:00:00

Позивач\~ ТОВ «Санфорд капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилалося на те, що 09.11.2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Z62.00118.004506209. Кредитний договір було підписано позичальником власноручно. Від імені банку договір підписано з використанням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи банку та відтиску печатки. Позичальник надав письмову заяву про акцепт вказаної публічної оферти. Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредитні кошти на поточні потреби у сумі 19374 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами. Кредит надається шляхом зарахування коштів на банківський рахунок позичальника, що відкривається банком. Сторони погодили, що строк кредитування становить 24 місяці з дня підписання договору, тобто до 09.11.2020 року (п.п. 1.2 Договору). Згідно п.п.1.3, 1.4 кредитного договору позичальник за користування кредитом сплачує банку річну змінювану процентну ставку, яка на день укладення кредитного договору становила 15 % річних. Нарахування процентів здійснюється два рази на місяць за методом «факт/факт». Базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту (п.2.5). Одночасно з укладенням кредитного договору позичальник уклав з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна Страхування життя» договір від 09.11.2018 року добровільного страхування життя. Ромір страхового внеску за цим договором становить 2527 грн. 04 коп. Після укладення кредитного договору банк свої зобов`язання виконав і перерахував на банківський поточний рахунок позичальника грошові кошти в сумі 19374 грн. 00 коп., з яких був сплачений на рахунок ПрАТ «СК «ПЗУ Україна Страхування життя» страховий платіж від імені позичальника в сумі 2527 грн. 04 коп., що підтверджується випискою з банківського рахунку позичальника, а також відповідними ордерами-розпорядженнями на перерахування коштів. У подальшому, [PERSON] виконала свої зобов`язання з повернення суми кредиту разом із відсотками лише частково. Згідно виписки по рахунку позичальника за весь строк з моменту укладення кредитного договору, відповідач сплатила лише 13951 грн. 85 коп. Останній платіж було проведено 15.10.2019 року. При цьому строк кредиту сплив 09.11.2020 року. Після закінчення строку кредитування кредитор не здійснював нарахування процентів за користування кредитом, не нараховував штрафні санкції та комісії. У зв`язку з зазначеним, станом на 09.11.2020 року наявна заборгованість [PERSON] перед банком за договором: заборгованість за основним договором 13477 грн. 34 коп.; заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками у сумі 6422 грн. 41 коп., а всього 19899 грн. 75 коп. Окрім того, зазначив, що відповідач, прострочивши узгоджені строки платежів за кредитним договором, порушила свої зобов`язання та має нести відповідальність, передбачену ст.625 ЦК України. Таким чином, додатково до суми договору [PERSON] має сплатити інфляційні втрати у розмірі 3130 грн. 82 коп. та три проценти річних у розмірі 770 грн. 13 коп. Також вказував на те, що 16.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» було укладено договір факторингу №16/11-23, відповідно до якого було відступлено право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №Z62.00118.004506209 від 09.11.2018 року. У подальшому, 29.12.2023 року між ТОВ «ФК «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» було укладено договір факторингу №29/12-23, на підставі якого позивач набув право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №Z62.00118.004506209 від 09.11.2018 року. За таких обставин, ТОВ «Санфорд Капітал» просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 23800 грн. 70 коп., що складається з: заборгованості за основним боргом у сумі 13477 грн. 34 коп.; заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками у розмірі 6422 грн. 41 коп.; інфляційні втрати у розмірі 3130 грн. 82 коп. та три проценти річних у розмірі 770 грн. 13 коп. Крім того, просив стягнути з відповідача понесені судові витрати: судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та 7200 гривень витрат на правничу допомогу. Ухвалою суду від 13.09.2024 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представником відповідача подано письмові пояснення на позов. У поясненнях представник зазначила, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами. Так, позивачем не було долучено до позовної заяви копії кредитного договору, а отже не підтверджено факту перебування у договірних відносинах із кредитором. Вказувала на те, що з позовом Товариство звернулося до суду поза межами строку позовної давності, а отже право грошової вимоги на момент подання позову у нього відсутнє. Просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності. Окрім того, посилалась на те, що заявлені позивачем до стягнення витрати на правничу допомогу є необгрунтованими та завищеними, з огляду на те, що дана категорія справ є нескладною. Просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1000 гривень. Представник позивача у судове засідання не з`явився. У поданому до суду клопотанні просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав. Представник відповідача також у судове засідання не з`явився, хоча належним чином була повідомлена про час тамісце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 09.11.2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z62.00118.004506209 (а.с.97-99). Кредитний договір було підписано позичальником власноручно. Від імені банку договір підписано з використанням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи банку та відтиску печатки. Позичальник надав письмову заяву про акцепт вказаної публічної оферти. Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредитні кошти на поточні потреби у сумі 19374 грн. 00 коп., включаючи витрати на страховий платіж, позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами. Сторони погодили, що строк кредитування становить 24 місяці з дня підписання договору, тобто до 09.11.2020 року (п.п. 1.2 Договору). Згідно п.п.1.3, 1.4 кредитного договору позичальник за користування кредитом сплачує банку річну змінювану процентну ставку, яка на день укладення кредитного договору становила 15 % річних. Нарахування процентів здійснюється два рази на місяць за методом «факт/факт». Базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту (п.2.5). Одночасно з укладенням кредитного договору позичальник уклав з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна Страхування життя» договір від 09.11.2018 року добровільного страхування життя. Ромір страхового внеску за цим договором становить 2527 грн. 04 коп. (а.с.104). Після укладення кредитного договору банк свої зобов`язання виконав і перерахував на банківський поточний рахунок позичальника грошові кошти в сумі 19374 грн. 00 коп., з яких був сплачений на рахунок ПрАТ «СК «ПЗУ Україна Страхування життя» страховий платіж від імені позичальника в сумі 2527 грн. 04 коп., що підтверджується випискою з банківського рахунку позичальника, а також відповідними ордерами-розпорядженнями на перерахування коштів (а.с.50-51, 103). Пунктом 1 ч.1\~ст.\~512\~ЦК України передбачено, що\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі\~ст.514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором. Статтею 1077 ЦК України\~передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до\~ст. 1081 ЦК України\~клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно ч. 1\~ст. 1082 ЦК України\~боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Судом також встановлено, що 16.11.2023 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Ідея Банк» був укладений договір факторингу №16/11-23 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОНАТІ» (Фактор) (а.с. 34-40). Пунктом 5.4. договору факторингу №16/11-23 передбачено, що Фактор може відступити або передати всі або будь-які права та/або зобов`язання за цим Договором третім особам, які згідно із Законодавством мають на це право. Друкований реєстр боржників № 1 від 16.11.2023 р. до договору факторингу №16/11-23 від 16.11.2023 (а.с.59-60), у п.1362 містить договір №Z62.00118.004506209 від 09.11.2018 року. Користуючись даним правом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОНАТІ» (Клієнт) 29.12.2023 року уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (Фактор) договір факторингу №29/12-23 (а.с. 27-33). Згідно п.2.1. цього договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Витягу з друкованого Реєстру Боржників до вказаного договору факторингу серед інших, до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло і право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №Z62.00118.004506209 від 09.11.2018 року (а.с. 41). Отже, ТОВ «Санфорд Капітал» у визначеному Закном порядку набуло право вимоги до [PERSON] . Розглядаючи аргументи, наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків. Так, між сторонами склались правовідносини, що врегульовані нормами цивільного законодавства. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону та є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст.525,526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно дост. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього кодексу. Частиною 1 ст.\~1048\~ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини 1 ст.\~1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, постанова Верховного Суду від 06.11.2019 р. у справі № 359/2703/15ц). Звертаючись до суду з позовними вимогами, ТОВ «Санфорд Капітал» посилалося на те, що станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача становить: заборгованість за основним договором 13477 грн. 34 коп.; заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками - 6422 грн. 41 коп., а всього 19899 грн. 75 коп. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було долучено: \~довідку-розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №Z62.00118.004506209 від 16.11.2023\~року (а.с.47);виписку від 16.11.2023 року по рахунку [PERSON] в АТ «Ідея Банк» за період з 09.11.2018 по 16.11.2023 (а.с. 50-52-63). Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідач будь-якими доказами не спростував наявності у нього, пред`явленої до стягнення заборгованості. Таким чином, за кредитним договором №Z62.00118.004506209 від 09.11.2018 року наявна заборгованість у розмірі 19899 грн. 75 коп. Статтею 610 ЦК України\~визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] всупереч умовам кредитного договору не здійснено погашення кредитної заборгованості. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат суду зазначає наступне: Відповідно до ч.2\~ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п.18\~прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України\~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Із дослідженого судом розрахунку заборгованості трьох відсотків річних та інфляційних втрат (а.с.45) встановлено, що за період з 10.11.2020 року до 23.02.2022 року на суму заборгованості у розмірі 19899 грн. 75 коп. позивачем було нараховано три відсотки річних у сумі 770 грн. 13 коп. та інфляційні втрати у розмірі 3130 грн. 82 коп., що відповідає вимогам Закону. Разом із тим, представником відповідача [PERSON] було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. За приписами\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст. 260 ЦК України\~позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Частинами 1, 5\~ст. 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~\~\~\~15,\~\~\~\~16,\~\~\~\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений\~законом\~спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Суд не погоджується з аргументами представника відповідача, наведеними у заяві про застосування позовної давності та вважає їх необґрунтованими з огляду на таке: Так, суд звертає увагу на те, що законом №2120-ІХ від 15.03.2022 року, в редакції Закону\~№ 3450-IX від 08.11.2023, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено п.19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Тому, з урахуванням того, що з 24.02.2022 року на території України запроваджено воєнний стан, з цього часу строк позовної давності також продовжено у зв`язку з воєнним станом. Отже, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду\~на зазначене,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги ТОВ\~«Санфорд Капітал»\~обґрунтовані та\~підлягають задоволенню. Згідно ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 72000 гривень було надано договір про надання правничої допомоги №1/04 від 01.04.2024 року, який укладений між ТОВ «Санфорд Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» в особі керуючого партнера Маслюженко М.П., копія свідоцтва [PERSON] про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 01.04.2024 року, реєстр боржників та акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги від 10.07.2024 року, згідно з яким сума витрат на правничу допомогу адвоката, склала 7200 гривень (а.с.49), види наданих послуг: проведення юридичного та фінансового аналізу боржника, складання, підписання та подання до суду позовної заяви. Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 134,137,141 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 134\~ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. З огляду на статтю 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку,що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107-109). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). Так, представником позивача до позовної заяви було долучено договір про надання правничої допомоги, акт, в якому викладений детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних представником, ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. У поданих до суду письмових поясненнях представник відповідача заперечувала проти задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу. Вказувала, що витрати не відповідають об`єму виконаних робіт та є неспіввмірними із складністю справи. Просила максимально зменшити суму понесених позивачем судових витрат по вказаній справі. Згідно вимог ч.5\~ст.137 ЦПК України\~у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Даючи оцінку зазначеним вище аргументам, суд враховує їх з огляду на складність справи, ціну справи та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тривалість судового провадження, наявність численної усталеної практики, та приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу є дещо завищеними та підлягають зменшенню до 4000 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved