Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-04 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок садибного типу загальною площею 119,9 кв. м, житловою площею 71,8 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що позивачем як головою колгоспного двору та індивідуальним забудовником за власні кошти збудовано житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який із 21.10.1976 є зареєстрованим місцем проживання [PERSON] . Інші члени колгоспного двору - відсутні. За будинком відкрито особовий рахунок № [NUMBER] та закріплено земельну ділянку площею 0,25 га. 14.06.1991 позивач отримав свідоцтво про право особистої власності на вказаний будинок; 29.09.2016 приватизував закріплену за будинком земельну ділянку. У реєстрації за позивачем права власності 17.09.2024 на вказаний будинок державним реєстратором відмовлено. Позивач у позовній заяві просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача - [PERSON] подав до суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі та просив справу розглянути за відсутності представника. Відповідно до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки у підготовчому засіданні відповідач визнав позов, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що відповідно до довідки від 19.08.2024 № 84, виданої старостою Бурківського старостинського округу Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області - Андрієм Дзюбою, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на 15.04.1991 мало статус колгоспного двору, в якому був зареєстрований [PERSON] - голова двору (а. с. 7). Згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 14.07.1991, виданим Виконавчим комітетом Ніжинської районної Ради народних депутатів, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] (а. с. 9). Рішенням Бурківської сільської ради від 17 листопада 2015 року вулиця Леніна в с. Бурківці перейменована на вулицю Поліську (а. с. 8). Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 14.11.2024 право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , ні за ким не зареєстроване. Згідно з відомостями з технічного паспорта вказаний будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами має загальну площу 119,9 кв. м, складається з: житлового будинку, прибудови, ганку, сараїв, навісу, гаража, альтанки, вбиральні, погреба та сараю (а. с. 26-32). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно - Походні С. від 17.09.2024 № 75089318 [PERSON] відмовлено у державній реєстрації за ним права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що реєстрація права власності на такий об`єкт нерухомого майна як колгоспний двір законом не передбачена (а. с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Таким чином, установлено, що [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , як колишній член колгоспного двору. У зв`язку з відмовою державного реєстратора у реєстрації права власності та неможливістю в інший спосіб зареєструвати право власності на нерухоме майно, суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене будинковолодіння. При цьому зі справи не вбачається, що в такому разі будуть порушені права та законні інтереси інших осіб. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved