Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

У жовтні 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Кулачко Тарас Миколайович звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Позовна заява обгрунтована тим, що згідно з Договором позики від 28 грудня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вона отримала від Позивача в якості позики грошову суму у загальному розмірі 312 400,00 грн. (триста дванадцять тисяч чотириста гривень 00 коп.), які Відповідач зобов`язалася повернути згідно з таким графіком: 1. до 27.03.2021 у сумі 11360,00 грн.; 2. до 27.04.2021 у сумі 11 360,00 грн.; 3. до 27.05.2021 у сумі 11 360,00 грн.; 4. до 27.06 2021 р. у сумі 11 360.00 грн.; 5. до 27.07.2021 р. у сумі 11 360,00 грн.; 6. до 27.08.2021 р. у сумі 11 360,00 грн.; 7. до 27.09.2021 р. у сумі 11 360,00 грн.; 8. до 27.10.2021 р. у сумі 11 360,00 грн; 9. до 27.11.2021 р. у сумі 11 360,00 грн.; 10. до 27.12.2021 р. у сумі 210 160,00 грн. До позову додано копію розписки від 28.12.2020, що підтверджує факт отримання Відповідачем зазначених вище грошових коштів. Всупереч зазначеному вище графіку платежів, Відповідач-1 лише частково виконала свої зобов`язання щодо повернення позики, здійснивши платежі на загальну суму 57 487,44 грн., а саме: 1. 01.04.2021 р. в сумі 11 256,28 грн; 2. 19.05.2021 р. в сумі 12 060,30 грн.; 3. 27.05.2021 р. в сумі 11.055.28 грн.; 4. 09.07.2021 р. в сумі 11 055,28 грн.; 5. 06.08.2021 р. в сумі 12 060,30 грн. Отже, станом на сьогодні залишається неповернутою позика у розмірі 254 912,56 грн. (двісті п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот дванадцять гривень 56 грн.). При цьому, згідно положення пункту 6 Договору позики «В разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України Позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день платежу» Формула, за якою необхідно розраховувати суму неповернутої позики з урахування курсової різниці передбачена пунктом 1.2. Договору позики. Враховуючі зазначений вище пункт 6 Договору позики та передбачену пунктом 1.2. Договору позики формулу, станом на сьогодні сума залишку неповернутої позики з урахуванням курсової різниці складає 328 735,23 грн. (триста двадцять вісім тисяч сімсот тридцять п`ять гривень 23 коп.), а саме: 36,5686 (офіційний курс НБУ гривні до долара США станом на сьогодні) поділити на 28,3547 (офіційний курс НБУ гривні до долара США станом на день укладення Договору позики) 1,2896 (коефіцієнт валютного ризику) помножити на 254 912,56 (залишок неповернутої позики по курсу станом на 2021 рік). Скріншоти з офіційного веб-сайту Національного банку України, що підтверджують розмір зазначених вище курсів гривні до долара США додаються. При цьому, відповідно до вимог положень ст. 1050 Цивільного кодексу України, оскільки Відповідач-1 суму позики своєчасно не повернула Позивачу, Відповідач-1 зобов`язана сплатити суму позики відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Розрахунок інфляційного збільшення суми основного боргу, а також 3% річних від простроченої суми основного боргу викладений нижче. Даний розрахунок здійснений з урахуванням вимог пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного України, тобто до «23» лютого 2022 року (останній день перед введенням\~воєнного\~стану). Надалі позивачем надається детальний розрахунок суми інфляційного збільшення суми та 3% річних віл основної суми боргу за період з 27.03.2021 по 23.02.2022. Крім того, пункт 5 Договору позики передбачає обов`язок Відповідача сплатити Позивачу пеню у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочки. Розрахунок даної пені також викладений у позовній заяві. Крім всього зазначеного вище, позивач зазначає, що «28» грудня 2020 року між Позивачем, Відповідачем-1 та [PERSON] було укладено трьохсторонній Договір поруки, відповідно до умов якого Відповідач-2 поручається перед Позивачем за належне виконання Відповідачем і зобов`язань за Договором позики, в тому числі до повернення позики га сплати можливих штрафних санкцій. На виконання вимог пункту 2.1. зазначеного вище Договору поруки, 29 серпня 2023 року Позивач засобами поштового зв`язку (шляхом направлення цінного листа з описом вкладення № 0305809830581) направив Відповідачу-2 Вимогу про виконання зобов`язання Відповідача-1 по Договору позики, але дана вимога станом на сьогодні залишилася проігнорованою з боку Відповідача-2. Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути на його користь солідарно з відповідачів 528 430,42 грн., з яких: 328 735,23 грн. сума основного боргу; 8 457,28 грн. інфляційне збільшення суми основного боргу; 1 559,01 грн. 3% річних від простроченої суми основного боргу; 189 678,90 грн. пеня за порушення строку повернення позики. А також 5284,32 грн. судовий збір, сплачений за подачу позовної заяви; 10000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 03 січня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30 липня 2024 року розгляд справи призначено по суті. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Представник позивача адвокат Кулачко Т.М. подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. У судове засідання у час, призначений для розгляду справи по суті, відповідачі повторно не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за останнім відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем його проживання, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125, а також шляхом направлення смс-повідомлень на відомі суду номери телефонів. В матеріалах справи міститься довідка про доставлення листа у застосунок Viber відповідачу [PERSON] . Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористалися. Документів, що підтверджують поважність причин їх відсутності, суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін, враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. ст.280, 281 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 28 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позичальник отримала від позикодавця в якості позики грошову суму у загальному розмірі 312 400,00 грн. Пунктом 1.1 вказаного Договору визначено, що повернення грошей здійснюється таким чином: 1. до 27.03.2021 у сумі 11360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 2. до 27.04.2021 у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 3. до 27.05.2021 у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 4. до 27.06 2021 р. у сумі 11 360.00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 5. до 27.07.2021 р. у сумі 11 360,00 грн.; 6. до 27.08.2021 р. у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 7. до 27.09.2021 р. у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 8. до 27.10.2021 р. у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 9. до 27.11.2021 р. у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 10. до 27.12.2021 р. у сумі 210 160,00 грн. (що еквівалентно 7400 доларів США). До позову додано копію розписки від 28.12.2020, яка підтверджує факт отримання [PERSON] зазначених вище грошових коштів у розмірі 312 400,00 грн. Відповідно до пункту 1.2 Договору повернення кожного з платежів по позиції проводиться з урахуванням коефіцієнта валютного ризику (відповідно до офіційного курсу НБУ гривні до долара США). За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочки (п.5). Згідно з п. 2 договору позики з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань було передано в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 0,0864 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 65250100:02:001:1113, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до п. 6 Договору, в разі девальвації протягом строку дії цього Договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Відповідно до виписки з офіційного сайту Національного банку України курс гривні до долара США станом за 28.09.2023 становить 36,5686 грн. Отже, сума основного боргу, станом на дату подачі позову, становить 254912,56 грн., що складає (6\~970,54 доларів США*36,57 грн.). Як вбачається з приписів статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Таким чином, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26). Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Матеріали справи свідчать, що предметом укладеного між сторонами договору позики були грошові кошти у сумі 312400 (триста дванадцять тисяч чотириста) гривень 00 коп., що за курсом продажів доларів США на день укладання договору позики було еквівалентно 11000 (одинадцять тисяч) доларів США 00 центів, тобто виражені еквівалентом іноземної валюти. Згідно з п. 1 Договору позики, сума позики отримана позичальником в повному обсязі до моменту підписання договору. Факт укладення договору позики сторонами не оспорюється. Договір позики вважається укладений між заявником-позикодавцем та боржником-позичальником, оскільки згідно з частиною другою статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, на підставі чого, відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та на підтвердження факту передання грошових коштів до позову долучено копію розписки від 28.12.2020, що підтверджує передачу грошових коштів відповідачу. Позичальник зобов`язується повернути суму за договором строком до 27.12.2021. Стосовно стягнення інфляційних втрат з урахуванням їх правової природи, суд бере до уваги висновки Верховного Суду, зважаючи на те, що предметом договору позики були грошові кошти, виражені в іноземній валюті, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти - долара США, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Таким чином, зважаючи на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Як вбачається зі змісту позову, сума основного боргу, станом на дату подачі позову, становила 254912,56 грн., що еквівалентно 6 970,54 доларів США (*36,57 грн). Стосовно позовних вимог про стягнення трьох процентів річних. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 доларів США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Аналогічний правовий висновок також викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі. […] суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Проте суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі № 757/14438/20 (провадження № 61-13627св21) зазначено, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 759/9443/17 (провадження № 61-11386св20) вказано, що «не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Розглядаючи позовні вимоги в цій частині суд враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 27 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року за розрахунком позивача склала 1559,01 грн. Так, позивач просить стягнути три проценти річних за період з 27 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Відповідно до пункту 6 договору позики, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України Позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Отже, згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде повернута не пізніше ніж до 27 грудня 2021 року включно. Відповідно до розписки, якою підтверджено факт передання грошових коштів, [PERSON] , отримала позику від [PERSON] в сумі 312400 гривень 00 копійок, що є еквівалентом 11000,00 доларів США згідно договору позики від 28.12.2020 та зобов`язалася повернути цю суму в строк до 27 березня 2021 року. Таким чином, період прострочення відповідача розпочався саме з наступного дня, тобто з 28 березня 2021 року. Отже, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, в межах заявлених позовних вимог, період, за який підлягає стягненню три проценти річних за користування грошовими коштами, з 28 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Згідно розрахунку 3 % річних, наданого позивачем у позові, з урахуванням прострочених відповідачем виплат, кількість прострочених днів склала 275. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 6 970,54 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 28 березня 2021 року до 23 лютого 2022 року у даному випадку, та з урахуванням сплачених відповідачем у цей період платежів, виходячи з принципу диспозитивності, тобто у межах заявлених позовних вимог, що становить 275 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 6 970,54 доларів США х 275 днів х 3 : 100 : 365 = 157,55 доларів США, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом НБУ, який становить 36,5686 грн за 1 долар, еквівалентно 5\~761,60 грн. Отже, встановивши, що відповідач своєчасно, у строки, встановлені договором позики, не повернув отримані кошти, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, за період прострочення та в межах заявлених позовних вимог, тобто з 28 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Стосовно розрахунку та стягнення пені у розмірі 1% суд виходить з такого. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Пунктом 5 договору позики передбачено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 1 % від суми позики за кожний день прострочки. Відповідно до умов договору позики від 28 грудня 2020 року, відповідач мав повернути грошові кошти позивачу відповідно до графіку платежів, а саме: 1. до 27.03.2021 у сумі 11360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 2. до 27.04.2021 у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 3. до 27.05.2021 у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 4. до 27.06 2021 р. у сумі 11 360.00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 5. до 27.07.2021 р. у сумі 11 360,00 грн.; 6. до 27.08.2021 р. у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 7. до 27.09.2021 р. у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 8. до 27.10.2021 р. у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 9. до 27.11.2021 р. у сумі 11 360,00 грн. (що еквівалентно 400 доларів США); 10. до 27.12.2021 р. у сумі 210 160,00 грн. (що еквівалентно 7400 доларів США). У позовній заяві представником позивача здійснено розрахунок з урахуванням вищевикладеного, а тому суд приймає до уваги вказаний розрахунок, зазначивши, що розмір пені за вищевказаний період склав 189678,90 грн. При обрахунку суд зауважує, що пеня сплачується з розрахунку виплат 1 % за кожен календарний день прострочення до кінцевого розрахунку, отже до повного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань. Однак, зважаючи на принцип диспозитивності, розрахунок штрафних санкцій за неповернення позики здійснювався по 23 лютого 2022 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, тому суд доходить висновку, що пеня підлягає стягненню з відповідача за період з 28 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року (як заявлено позивачем) у розмірі 189678,90 грн. Крім того, до матеріалів позову долучено договір поруки від 28.12.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого Поручитель поручається перед Позикодавцем за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що витікають з Договору позики від 28.12.2020. Пунктом 1.1 Поручитель повинен виконати зобов`язання в тому ж порядку, який встановлено для Позичальника Договором позики. Положенням статті 266 ЦПК України визначено, що суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. Враховуючи те, що [PERSON] за Договором поруки взяв на себе всі зобов`язання, які визначені для [PERSON] за договором позики, то стягненню підлягають визначені судовим рішенням виплати з обох відповідачів солідарно. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати документально підтверджено платіжною інструкцією № 767 від 28.09.2023 про сплату судового збору у розмірі 5284,32 грн. За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Таким чином, за подання позову [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 5284,32 грн, однак, враховуючи, що розмір позовних вимог було зменшено до 450\~353,06 грн (254\~912,56 + 189\~678,90 + 5 761,60), позивачем повинен бути сплачений судовий збір у розмірі 4503,53 грн, а тому стягнення підлягає саме вказана сума. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачів судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Частиною 1 ст. 173 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 3 ст. 173 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем на обґрунтування надання правничої допомоги надано договір про надання правничої допомоги № 18/07/23-1 від 18.07.2023, укладений між [PERSON] та адвокатським бюро «ТАРАС КУЛАЧКО ТА ПАРТНЕРИ», відповідно до умов якого Бюро надає правничу допомогу Клієнту стосовно представництва інтересів Клієнта у судах загальної юрисдикції усіх інстанцій та у Верховному суді у цивільній справі про стягнення на користь Клієнта грошових коштів за Договором позики від 28 грудня 2020 року, укладеним між Клієнтом та громадянкою України [PERSON] . Договором також передбачено перелік Послуг, пов`язаних з їх наданням повноважень, вартість та строки надання цих Послуг. Підтвердженням надання Бюро послуг у повному обсязі є Акт наданих послуг від 01.08.2024, підписаний сторонами, відповідно до якого Клієнту було надано послугу зі складання позову про стягнення на користь Клієнта грошових коштів за договором позики від 28.12.2020, укладеним між Клієнтом та громадянкою України [PERSON] . Надання послуги зайняло 4 години. Вартість послуги склала 10000,00 грн. До Акту долучено виписку з АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої 26.07.2024 здійснено два платежі у розмірі 10000,00 грн із призначенням платежу: «сплата правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги № 18/07/23-1 від 18.07.2023, пл-к [PERSON] ». Таким чином, сторона позивача понесла судові витрати, передбачені ст. 133 ЦПК України, а тому з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Outcome: partial