Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-03 00:00:00

22.01.2024 року позивачка [PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. 22.10.2021 року вона уклала шлюб з [PERSON] . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.01.2024 року шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім`ї подружжям було придбано автомобіль - Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN - [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Транспортний засіб зареєстрували на ім`я відповідача. Оскільки автомобіль придбаний в період шлюбу, позивач вважає що має право визнати за собою право на частку зазначеного авто. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу №02/01 від 16.01.2024 року вартість спірного автомобіля складає 832 630,00 грн. З огляду на викладене вище позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: автомобіля -Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN - [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , між нею та відповідачем шляхом стягнення з [PERSON] на її користь грошової компенсації в розмірі частки його вартості в сумі 416 315,00 грн. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2024 року справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ним такої ухвали, на подачу відзиву на позовну заяву (а.с.29-30). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2024 року задоволено заяву позивачки про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль (31-33). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.06.2024 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу та зупинено провадження на час її проведення (а.с.97-98). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.09.2024 року провадження по справі поновлено у зв`язку з надходженням на адресу суду висновку транспортно-товарознавчої експертизи (а.с.116). 19.03.2024 року, скориставшись своїм правом, представник відповідача [PERSON] на адресу суду через підсистему «Електронний суд» направила відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги відповідач визнає частково, посилаючись на наступні обставини. Як зазначає представник відповідача, сторони дійсно з 22.10.2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10.01.2024 року за рішенням суду. В період шлюбу ними був придбаний автомобіль Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN - [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Але відповідач не погоджується з оцінкою транспортного засобу, наданою позивачкою, оскільки автомобіль для огляду не надавався, а визначення його вартості було зроблено на підставі показника залишкової вартості. Відповідач зазначає, що спірний автомобіль є доволі старою машиною, яка знаходиться у використанні понад 10 років, також з 24.02.2022 року ним ніхто не користується, авто стоїть на парковці у м. Одеса під сонцем, дощем, снігом тощо, та має велику ступінь зносу покриття. Ремонт автомобіля не виконувався. 11 березня 2024 року, за заявою [PERSON] був складений звіт №2202 про оцінку транспортного засобу та проведений огляд автомобіля Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , в основу якого було покладено порівняльний та витратний методичний підхід. Огляд проводився у світлий час доби при природному освітленні. Вважає доцільним при визначенні вартості авто застосувати саме цей висновок, оскільки при здійсненні оцінки відбувся реальний огляд автомобіля, що дозволило здійснити більш точну оцінку його вартості. Таким чином, відповідач вважає, що розмір реальної вартості на дату оцінки складає 387 181,50 грн., а тому грошова компенсація, що підлягає стягненню з нього на користь позивачки, складає половину, а саме 193 590,75 грн. 21.03.2024 року до канцелярії суду від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вона не погоджується з твердженнями відповідача, та зазначає, що [PERSON] користується автомобілем, неодноразово перетинав на ньому кордони України, в тому числі і 10.12.2022 року разом з позивачкою, їздив по території України по власним справам, використовуючи машину за власним розсудом. Позивачка не згодна з оцінкою авто, наданою відповідачем, оскільки має розписку про суму, яка була сплачена попередньому власнику за дане авто, а саме 19 900 доларів США та 39 000 грн. Після чого відповідачем було оформлено нотаріальну довіреність на ім`я позивачки для подальшого переоформлення автомобіля на ім`я [PERSON] . При купівлі спірного транспортного засобу його пробіг становив 176 000 км, він був в досить гарному стані. Станом на 11.03.2024 року пробіг становить 135 293 км, тобто різниця стала меншою на 40 707 км, що свідчить про намагання відповідача умисно приховати сліди використанні авто, штучно занизивши його вартість. Враховуючи різницю в оцінці вартості автомобіля, позивач просила призначити по справі незалежну автотоварознавчу експертизу. 02.04.2024 року від представника відповідача [PERSON] через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення (відповідь на відзив), згідно яких просить залишити без задоволення клопотання позивачки про призначення експертизи, та прийняти до уваги при вирішенні даного спору лише звіт від 11 березня 2024 року, зважаючи на те, що при здійсненні оцінки відбувся реальний огляд автомобіля, що дозволило здійснити більш точну оцінку його вартості. В основу висновку покладено порівняльний та витратний методичний підхід, тоді як висновок від 16.01.2024 року, наданий позивачем, базується на порівняльному підході та методі узгодження результатів. 13.09.2024 року позивачка уточнила свої позовні вимоги на підставі висновку незалежної транспортно-товарознавчої експертизи, згідно якої середня ринкова вартість спірного автомобіля складає 843 180, 00 грн., та просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі частки ринкової вартості автомобіля, що складає 421 590,00 грн. та судові витрати по справі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, 22.10.2021 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 22.10.2021 року Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.8). Шлюбні стосунки між сторонами припинено, шлюб розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.01.2024 року. У період шлюбу подружжям було придбане рухоме майно, яке складається з транспортного засобу Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN - [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль 01.02.2022 року зареєстрований на ім`я [PERSON] (а.с.54). Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено п.6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України). У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами частин 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63 та ч.1 ст.65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Як вбачається в матеріалах справи, подружжям в період шлюбу був придбаний автомобіль Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN - [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . З огляду на наявність спору між сторонами по справі щодо визначення середньої ринкової вартості спірного автомобіля, суд вважає за доцільне при ухваленні рішення посилатись на висновок незалежного експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, складений на вимогу ухвали суду від 05.06.2024 року. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У відповідності до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 01.02.2017 року у справі 541/642/13-ц зазначила, що кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі. Відповідно ст. 71 СК України у випадку неподільності об`єкту спільного майна, він присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тобто, при наявності такої кількості об`єктів спільного неподільного майна, суд повинен справедливо присудити частину об`єктів майна одному з подружжя, частину - іншому і, таким чином, припинити як спільну власність, так і сам спір, як існуючий, так і такий що ймовірно виникне у майбутньому між подружжям. Так, з врахуванням зазначених норм, оскільки сторони не можуть досягти самостійної згоди щодо поділу майна, суд вважає, що спільне майно подружжя повинно бути поділено наступним чином: визнати автомобіль Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN - [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю та здійснити поділ спільного майна подружжя - автомобіля Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN - [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] . Беручи до уваги середню ринкову вартість автомобіля Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN - [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , визначену у висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Сергія Телятникова за №1408-24 від 19.08.2024 року, а саме 843 180,00 грн. (а.с.106-114), виходячи з принципів рівності та справедливості, суд обраховує частину середньої ринкової вартості: 843 180,00 грн./ 2 = 421 590,00 грн. А отже дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в рахунок компенсації вартості частки спірного автомобіля, після чого передати зазначений автомобіль в особисту приватну власність відповідача. Крім того, позивачкою понесені судові витрати, які складаються з оплати судового збору у в сумі 4 163,15 грн. за подачу позовної заяви, 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову та оплату послуг за проведення судової транспортно-товарознавчої в розмірі 9 087,36 грн. Усі витрати підтверджені квитанціями. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається в матеріалах справи, позивач поніс судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 4 163,15 грн. ( а.с. 7), витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову 605,60 (а.с.1), витрати на оплату послуг за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 9 087,36 грн. (а.с.121), а тому дані витрати суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача. У зв`язку з наведеним вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved