Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-01 00:00:00

24.06.2024 року позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулись до Віньковецького районного суду із позовною заявою до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивачі [PERSON] і [PERSON] станом на 15.04.1991 року були зареєстровані та проживали у будинку по [ADDRESS] . Крім них у будинку також були зареєстровані та проживали: [PERSON] - батько, [PERSON] - мати, [PERSON] - дочка від другого шлюбу. [PERSON] за життя працював у колгоспі «Поділля» та в результаті реформування аграрного сектору економіки, як член КСП, отримав у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тому його двір належав до категорії колгоспних дворів і всі його члени мають право по 1/5 частині колгоспного двору. 16.12.2002 року на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер. За життя [INFO] померлий склав заповіт, яким усе своє майно заповів дочці [PERSON] , яка прийняла спадщину. Позивачі вважають, що вони як власники часток у домоволодінні по [ADDRESS] позбавлені права власності, зокрема не мають можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Позивачі просять: витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1/5 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1/5 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 26.06.2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву та заперечує проти вказаного позову. Вказує, що твердження позивачів про належність домоволодіння в [ADDRESS] , до категорії «колгоспний двір» не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] і [PERSON] і спадкоємицею [PERSON] за заповітом. Після смерті батька за її заявою була відкрита спадкова справа. Позивачі [PERSON] і [PERSON] оспорювали вказаний заповіт, однак рішенням Віньковецького районного суду від 02.05.2024 року у задоволенні їхніх позовних вимог відмовлено. До спадкового майна належить домоволодіння по [ADDRESS] , яке належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 16.12.2002 року та видане на підставі рішення виконкому Нетечинецької сільської ради від 15.11.2002 року. Правовстановлюючий документ на домоволодіння є дійсним. Відповідач правомірно користується спадковим майном. Ухвалою суду від 07.10.2024 року справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що позовні вимоги підтримує, оскільки всі вони є членами колгоспного двору, проживали там, а тому він має право на 1/5 частину домоволодіння. [PERSON] пояснила, що позовні вимоги підтримує, оскільки домоволодіння є колгоспним двором, то вона має право на 1/5 його частки і тому вони з братом звернулися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Представник позивачів [PERSON] заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги не визнала, оскільки домоволодіння належало [PERSON] на праві власності і він мав право ним розпоряджатися на власний розсуд. Позивачі на їх представник не надали доказів на підтвердження того, що оспорюваний будинок належав до колгоспного двору та належності відповідачам прав на домоволодіння, а тому їх позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставним. Просить у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивачів витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11000 грн., які понесла відповідачка. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області 16.12.2002 року, Нетечинецька сільська рада посвідчує, що в цілому домоволодіння [ADDRESS] . Українки належить [PERSON] на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Нетечинецької сільської ради від 15.11.2002 року. 21.06.2019 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, яким заповів усе своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося, взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав у власність [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер в смт. Віньківці Віньковецького району Хмельницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною. Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння). Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами або іншими письмовими доказами. Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування. Предметом доказування у такій справі є обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Сторонами у віндикаційному позові виступають власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але й фактично вже нею не володіє та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і не добросовісний). Аналіз ст. 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі. Таким чином, при розгляді віндикаційного позову позивачі повинні підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з їх володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивачів суб`єктивного права на витребуване майно позивачі повинні надати суду відповідні докази. Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння. За даним позовом, позивачі просять витребувати з незаконного володіння відповідача частку нерухомого майна - по 1/5 частині домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , які належать їм як частка у колгоспному дворі. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 січня 2014 р. у справі № 6-145цс13 Верховний суд дійшов до наступного висновку. Задовольняючи позов про визнання права власності на частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями на підставі ст.ст. 120, 123 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), суди виходили з того, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, посилаючись на витяг із погосподарської книги та свідоцтво про право власності на цей будинок. Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 р. № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 р. № 69. Згідно із цими Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. За таких обставин застосування судами норм ст.ст. 120, 123 ЦК Української РСР без з`ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Тому віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір залежить від того чи був голова господарства (сім`ї) саме членом колгоспу, а не працював у ньому. Разом з тим, позивачі при зверненні до суду та в ході розгляду справи не надали доказів того, що батько позивачів - [PERSON] був членом колгоспу «Поділля» у період з 1973 року по 15.04.1991 року, а його робота у 1991 р. у колгоспі електриком (а.с. 18, 19) не свідчить, що він був саме членом колгоспу «Поділля». Таким чином, позивачами не надано доказів віднесення оспорюваного будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Крім того, згідно оціночного акту (архівний документ), який наданий позивачами разом з довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» № 2-1227 від 10.07.2023 р. (а.с. 27-28) домоволодіння по [ADDRESS] побудоване у 1972 році, число поверхів 1, а його власником є [PERSON] . У 1972 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови житлового будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Відповідно до п. 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (надалі Інструкції), яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Відповідно до п. 6 Інструкції не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок підтверджується і свідоцтвом про право власності на домоволодіння, видане виконавчим комітетом Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області 16.12.2002 року (а.с. 116). Тому архівні\~документи КП\~«Бюро технічної\~інвентаризації» доводять,\~що житловий\~будинок був\~побудований [PERSON] \~у 1972\~р.\~і відповідно\~до чинного\~на той\~час законодавства\~є особистою\~власністю забудовника,\~а отже\~спростовує твердження\~позивачів про віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Після смерті [PERSON] все його майно, в тому числі і оспорюваний будинок, успадкувала відповідач як єдиний спадкоємець за заповітом, що підтверджується спадковою справою № 63-2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 57-85), а тому оспорюваний житловий будинок відповідно до ч. 5 ст. 1269 ЦК України належить [PERSON] з часу відкриття спадщини (27.03.2020 р.). Враховуючи вищевикладене, правомірність вимог позивачів про повернення їм майна з чужого незаконного володіння не підтверджена жодними обставинами, які входять до предмета доказування у даному спорі (з вимогами віндикаційного позову). Зокрема, позивачами не доведено право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з їх володіння та відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. З урахуванням вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку доводам позивачів та запереченням відповідача, суд надійшов до висновку про те, що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме з володіння [PERSON] по 1/5 частині домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають з підстав їх недоведеності та необґрунтованості. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір понесений позивачами покладаються на позивачів. Що стосується витрат понесених відповідачем на професійну правничу допомогу в сумі 11000 грн, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з\~частинами 1-6\~статті 137\~ЦПК України\~витрати,\~пов`язані\~з правничою\~допомогою адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави.\~За результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат:\~1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану\~зі справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою;\~2)\~розмір суми,\~що підлягає\~сплаті в\~порядку компенсації\~витрат адвоката,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги,\~встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на\~підставі відповідних\~доказів,\~які підтверджують\~здійснення відповідних\~витрат.\~Для визначення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги.\~Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із:\~1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг);\~2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг);\~3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт;\~4)\~ціною позову\~та (або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи.\~У разі\~недотримання вимог\~частини четвертої\~цієї статті\~суд може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону № 5076-VI). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Професійну правничу допомогу у даній справі відповідачу надавала адвокат Адамчук Л.В. відповідно до договору про надання правничої допомоги від 02.08.2024 року між адвокатом Адамчук Л.В. та клієнтом [PERSON] . Пунктом 3.1. Договору визначено розмір гонорару адвоката, який встановлюється у фіксованому розмірі в сумі 5000 грн за підготовку відзиву та 2000 грн за участь у кожному судовому засіданні. Згідно розрахунку витрат за надання правничої допомоги [PERSON] послуги з надання правової допомоги надаються у виді: ознайомлення із позовною заявою та підготовки відзиву; участь у судових засіданнях: 26.08.2024 року, 11.11.2024 року, 25.11.2024 року для представництва клієнта у Віньковецькому районному суді. Відповідно до Акту наданих послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 02.08.2024 року, адвокатом надано клієнту правову допомогу у виді: ознайомлення із позовною заявою та підготовки відзиву; участь у судових засіданнях: 26.08.2024 року, 11.11.2024 року, 25.11.2024 року для представництва клієнта у Віньковецькому районному суді. Гонорар за договором складає: 5000 грн - ознайомлення з матеріалами справи та підготовка відзиву, 6000 грн - участь у трьох судових засіданнях. Оплата послуг адвоката Адамчук Л.В. у розмірі 11000 грн підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 14 від 02.08.2024 року на суму 5000 грн та № 20 від 18.11.2024 р. на суму 6000 грн. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України. Суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, в разі заявлення іншою стороною клопотання про їх не співмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року (справа № 907/357/16). Позивачами та їх представником клопотання про зменшення розміру судових витрат не заявлено. Верховний суд у своїй постанові від 28.12.2020 р. у справі № 640/18402/19 сформував правовий висновок за яким розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником Позивача. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 07.07.2021 р. у справі № 910/12876/19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). Таким чином, з огляду на умови договору про надання правничої допомоги, а також враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, участі у всіх вказаних судових засіданнях, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11000 грн 00 коп. є реальними та підтвердженими матеріалами справи. Відповідно до\~п.\~2\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України із позивачів [PERSON] і [PERSON] необхідно стягнути на користь відповідача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11000 грн в рівних частинах по 5500 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved