Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ДНУ імені О.Гончара 11 жовтня 2024 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення збитків в вигляді заборгованості за спожиті послуги з постачання електро енергії та судових витрат. Позивач в своєму позові посилається на те, що з відповідачем було укладено договір про відшкодування вартості спожитої елктроенергії, на відповідачку відкрито особовий рахунок і встановлені фактичні відносини з приводу надання послуг з елктропостачання до її об`єкту нерухомості: [ADDRESS] ; під час планової перевірки стану виконання умов цього договору за вказаною адресою, абонентом по якій зараз є відповідач, було виявлено, що поставлена позивачем відповідачеві електрична енергія належним чином не обліковується, оплати за спожиті послуги електропостачання немає, внаслідок чого позивачу, завдано матеріальної шкоди, збитків, про що був складений акт, надсилалися попередження, є заборгованість по сплаті спожитої елктро енергії. Відповідальність за завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов договору та закону повинен нести відповідач. Вартість збитків позивача з урахуванням часу користування елктропостачанням відповідачем, сезонності та показників лічильника з урахуванням уточнень і перерахунків за період з 14 грудня 2021 року по 06 вересня 2023 року станом на 01 вересня 2024 року складає 68 943 грн. 20 коп., а з урахуванням інфляційних втрат і відсотків річних - 81\~409 грн. 81 коп.. Позовну давність не пропустили, оскільки три роки не пройшло, правовідносини триваючі, була досудова вимога, договір не розривали і була передбачена договором мовчазна згода на його пролонгацію. Представник позивача просив суд стягнути з відповідача вказану суму збитків з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, а також витрати на оплату судового збору: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі (всього) 81 409 грн. 81 коп. і судові витрати у сумі 3 028 гривень, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник надали відзив на вказаний позов, де вимоги фактично не визнали, оскільки позивачем невірно вказані умови надання послуги електропостачання до її квартири і тариф (він встановлений на власний розсуд позивачем), не вірно вказані істотні умови їх договору і ціни для утворення тарифу по постановам КМУ; позивач сам порушує договір і не надає їй акт приймання-передачі електро енергії, є інші договори, про які позивач нічого не говорить; позовні вимоги не обгрунтовані і не доведені. Отже, позов відповідач не визнає і просить в його задоволенні відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні з позову, наданих позивачем документів і позиції останнього встановлено, що між Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара (виконавець, ДНУ, балансоутримувач) та [PERSON] (боржник) встановлені фактичні цивільно-правові відносини з приводу надання комунальних послуг з постачання електричної енергії на підставі відкритого особового рахунку, а саме був укладений договір 09/21 про відшкодування вартості спожитої електричної енергії від 14 грудня 2021 року. Відповідач не відмовляється від споживання послуг у встановленому порядку, але не виконує зобов`язання щодо оплати. Проте рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року у справі № 201/6339/23 даний договір був визнаний недійсним, так як за висновком експерта від 26 грудня 2023 року підпис від імені [PERSON] в пункті «9. Реквізити та підписи сторін» Договору виконаний не [PERSON] , а іншою особою. \~ \~ \~ \~Саме тому позивач звертається до суду з підстав стягнення з відповідача вартості електричної енергії фактично поставленої на його користь позивачем без належних на те правових підстав, а саме відсутність укладеного договору на такі послуги. Позивачем послуги були надані в повному обсязі та належної якості. Скарг з приводу ненадання чи неналежного надання послуг від відповідача на адресу позивача не надходило. Отже, відповідач зобов`язаний оплатити спожиті послуги, а виконавець має право вимагати від боржника виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Оскільки будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара (що підтверджується наказом МОН України № 912 від 23 червня 2017 року «Про закріплення державного майна за Дніпропетровським національним університетом імені Олеся Гончара), який є юридичною особою, то і тарифи для даного будинку застосовуються як для юридичних осіб. Оскільки між ДНУ та відповідачем був укладений вищезазначений Договір, але визнаний судом недійсним, то саме ДНУ продовжує сплачувати постачальникам комунальних послуг за надані послуги, а мешканці даного будинку зобов`язані компенсувати вартість таких послуг ДНУ, оскільки ДНУ витратив кошти з державного бюджету на покриття вартості комунальних послуг, якими користуються мешканці будинку і не відмовляються від користування ними. \~ \~ \~ \~ У листах відповідача до ДНУ вказувалося, що вони повинні сплачувати за вартістю для фізичних осіб. Дані умови, на думку позивача, є неможливими, оскільки відповідач не під`єдналася напряму до постачальника електричних послуг, а діє через балансоутримувача, який надає свої потужності. Відповідач наразі так і не уклав договір з позивачем, хоча позивачем неодноразово надавалися договори для підписання. Позивачем неодноразово, як вони зазначають, здійснювались заходи досудового врегулювання спору: щомісячно на адресу відповідача надсилається рахунок з детальним поясненням нарахувань за поточний місяць, де зазначена сума накопиченої відповідачем заборгованості; відповідач частково сплачує послуги електропостачання за вказаний позивачем період, але не в повному обсязі. Відповідач продовжує ігнорувати свої зобов`язання, хоча послугами продовжує користуватися у повному обсязі та відмовляється укладати договір на відшкодування вартості спожитої електричної енергії. При цьому, як було встановлено мало місце фактичне отримання такої електричної енергії, що не заперечується відповідачем, що зумовлює настання у відповідача обов`язку сплати вартості такої електричної енергії на користь позивача. Заборгованість відповідача підтверджується розрахунком заборгованості та відповідними рахунками. Згідно ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Таким чином, як стверджує позивач, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України по справі 20 квітня 2016 року по справі 221/515/15-а: «Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідача, як споживача від оплати послуг у повному обсязі». Отже, за спожиту послугу електропостачання відповідач повністю не розраховувався з позивачем, мається заборгованість. В добровільному порядку питання вирішене не було, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ \~ \~ \~Судом дійсно встановлено, що обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що між сторонами встановлені фактичні цивільно-правові відносини з приводу надання позивачем відповідачу комунальних послуг з постачання електричної енергії на підставі відкритого особового рахунку, позивач має на меті стягнення з відповідача на користь позивача вартості електроенергії фактично поставленої на його користь позивачем без належних на те правових підстав, а саме відсутність укладеного договору на такі послуги. Позивач вважає, що ним були надані послуги з постачання електричної енергії на адресу місця мешкання відповідача у повному обсязі та належної якості. Однак, у відповідності із положеннями статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. А ні за текстом позовної заяви, а ні у додатках до неї позивачем не було надано жодного доказу та/або пояснення стосовно його правомочності здійснювати постачання електричної енергії споживачам, як на підставі укладеного договору, так і на підставі відкритого особового рахунку. Ліцензій на даний вид діяльності також не надано. Також, позивач зазначає, що між мною та ним та відповідачем начебто укладено договір № 09/21 від 14 грудня 2021 року, відповідно до умов якого відповідач прийняла на себе зобов`язання відшкодувати позивачу вартість спожитої мною електричної енергії для власних потреб, а саме під час мешкання у квартирі [ADDRESS] . Проте відповідач вказаний договір не підписувала та не погоджувала його положення. 22 березня 2023 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська позивач звертався із заявою про видачу судового наказу за період заборгованості з грудня 2021 року по вересень 2022 року включно. При розгляді заяви щодо скасування судового наказу, було прийнято до уваги, що відповідач не укладав договір № 09/21 від 14 грудня 2021 року а на наданій суду копії стоїть не її підпис, також позивач не довів на підставі чого ним застосована вартість послуг під час здійснення розрахунків. 29 березня 2023 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська було видано судовий наказ, але його було скасовано судом по факту звернення [PERSON] (справа № 201/3440/23). В 2023 році позивачем вже було подано до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська позовну заяву до [PERSON] про стягнення на користь Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара заборгованості за спожиту електричну енергію в період з 14 грудня 2021 року до 01 травня 2023 року у розмірі 74\~809.40 грн., а також витрат зі сплати судового збору у розмірі 2684.00 грн.. Рішенням суду від 11 березня 2024 року по справі № 201/6339/23 позивачу було відмовлено у задоволенні позовної заяви ДНУ імені Олеся Гончара до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію в період з 14 грудня 2021 року до 01 травня 2023 року. Оскарження рішення з боку позивача не було, внаслідок чого воно набрало законної сили 20 квітня 2023 року. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. З огляду на викладене заявлення позивачем у позовній заяві, що розглядається, вимог щодо стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію в період з 14 грудня 2021 року до 01 травня 2023 року повторно та щодо яких вже винесене рішення, що набрало законної сили, є такими, що не підлягають розгляду. Стосовно укладання договору про відшкодування вартості спожитої електричної енергії та тарифів, які застосовує позивач. Позивачем навмисно та безпідставно стверджується факт того, що відповідач відмовляєся від укладання вказаного Договору, а також, не здійснює та відмовляється здійснювати оплату за спожиті послуги. Більш того, під час подання позовної заяви, по якій рішенням суду від 11 березня 2024 року по справі № 201/6339/23 позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиту електричну енергію в період з 14 грудня 2021 року до 01 травня 2023 року, позивач з метою введення в оману стверджував факт укладання відповідачкою договору та надав суду в якості доказу начебто укладений між сторонами договір. Але за висновками експерта почеркознавчого дослідження від 26 грудня 2023 року визначено: підпис від імені [PERSON] в пункті «9.Реквізити та підписи сторін» договору № 09/21 про відшкодування вартості спожитої енергії від 14 грудня 2021 року - виконаний не [PERSON] , а іншою особою, експертний висновок міститься в матеріалах справи № 201/6339/23. Стосовно надаваних позивачем рахунків та актів прийому-передачі електричної енергії - в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем вказаних документів та передачі їх їй позивачем, дані твердження також є необгрунтованими. Більш того, розрахунок заборгованості та рахунки на оплату оформлені позивачем в якості додатків та на підставі договору № 09/21 від 14 грудня 2021 року, який сторонами фактично не укладався та які не можуть бути розглянутими в якості рахунків та актів при позадоговірних відносинах між відповідачем та позивачем в контексті доказів під час розгляду цієї позовної заяви. Також, тарифи, на підставі яких позивач здійснив розрахунок суми заборгованості застосовані ним незаконно, оскільки відповідач є побутовим споживачем та споживаю електричну енергію для власних побутових потреб за адресою: [ADDRESS] , а отже застосування тарифів для юридичних осіб, до яких вона не належить є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Позивач вказує, що він є юридичною особою, тому і тарифи за електроенергію, спожиту мешканцями житлових будинків, які знаходяться у нього на балансі, застосовує, як для юридичних осіб; позивач зазначає, що йому рахунки від постачальника електричної енергії надходять тільки за юридичним тарифом, але замовчує, що для гуртожитків ним застосовується тариф як для фізичних осіб. Більш того, оскільки в Наказі Міністерства освіти і науки від 23 червня 2017 року «Про закріплення державного майна за Дніпропетровським національним університетом імені Олеся Гончара» № 912 підтверджено статус приміщення, в якому мешкає відповідач та споживає електричну енергію - житловий будинок, то незрозуміло, чому при оформлені договору на постачання електричної енергії із ліцензованим постачальником даної послуги, позивач не диференціював обсяги замовленої ним електричної енергії за суб`єктами її фактичного споживання, а саме - нежитлові об`єкти, на які постачається електрична енергія і щодо яких правомірне застосування тарифу для юридичних осіб та на житлові об`єкти, в яких мешкають люди - фізичні особи та щодо яких повинен застосовуватися тариф для населення. Відповідно до п.п. 62 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» побутовий споживач - це індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність). Положенням «Про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 року № 483 передбачено, що з метою забезпечення загального економічного інтересу в електроенергетичній галузі України, необхідного для задоволення інтересів громадян, суспільства і держави, та забезпечення сталого довгострокового розвитку електроенергетичної галузі і конкурентоспроможності національної економіки на учасників ринку відповідно до статті 62 Закону України «Про ринок електричної енергії» у порядку, передбаченому цим Положенням, тимчасово покладаються спеціальні обов`язки, а також визначено категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки. Так, п. З вказаного Положення регламентовано, що до категорій споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки, належать побутові споживачі, визначені у Законі України «Про ринок електричної енергії», та споживачі (цілі споживання), визначені в абзацах одинадцятому - чотирнадцятому пункту 13 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону (побутові споживачі). Загальносуспільний інтерес, для забезпечення якого на учасників ринку покладаються спеціальні обов`язки, полягає у наданні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів. П. 5 Положення до спеціальних обов`язків віднесено і постачання електричної енергії побутовим споживачам за фіксованими цінами, визначеними у додатку 3, тобто ціна на електроенергію, яка споживається мною, як фізичною особою для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність, під час мешкання у квартирі житлового будинку, повинна тарифікуватися виключно за фіксованими цінами, встановленими у додатку 3 Положення. Норми чинного законодавства України не містять законних підстав для встановленням позивачем цін електричну енергію, відмінних від затверджених відповідною постановою Кабінету міністрів України. Отже, на підставі чого позивачем застосована вартість послуг під час здійснення розрахунків, на підставі чого ним зазначено саме такі обсяги щомісячного споживання відповідачем електричної енергії та на підставі чого стверджується факт отримання цим відповідачем та приймання таких послуг позивачем не вказано та доказів на підтвердження заявлених сум заборгованості не надано. Крім того, до грудня 2021 року відповідачка сплачувала отриману електричну енергію за місцем свого мешкання за фіксованими цінами на електричну енергію для побутових споживачів, оскільки об`єкт споживання електричної енергії - житловий сектор - квартира, та вона за статусом є побутовим споживачем, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб. При цьому, саме позивачем здійснювався розрахунок вартості відшкодування спожитої електричної енергії із застосуванням тарифів для побутових споживачів та житлового сектора, що в свою чергу мало відображення у рахунках, які він надавав на адресу відповідача. До того ж, позивач сам, надавши в якості додатка до позовної заяви Наказ Міністерства освіти і науки України від 23 червня 2017 року «Про закріплення державного майна за Дніпропетровським національним університетом імені Олеся Гончара» № 912 підтверджує статус приміщення, в якому мешкає відповідач та споживає електричну енергію - житловий будинок (інв. номер 10320010, н/п 43), а отже застосування ним тарифів за спожиту угною електричну енергію для юридичних осіб є незаконним та необгрунтованим. В позовній заяві позивач вводить в оману, стверджуючи, що відповідач не намагалася урегулювати питання по укладанню договору. Вона неодноразово зверталася до позивача з метою урегулювання питання договірних відносин стосовно споживання мною електричної енергії та відшкодування нею, як мешканцем квартири у житловому будинку, який знаходиться на балансі споживача, її вартості. Проте, з боку позивача отримала відмову, мотивуючи тим, що відповідачка повинна платити за тарифами, встановленими для юридичних осіб. Надати мотивуючу відповідь чому саме з грудня 2021 року позивач змінив порядок нарахування вартості послуг з постачання електричної енергії, які підлягають відшкодуванню, а саме - до грудня 2021 року позивач застосовував щодо відповідачки, як мешканця квартири житлового будинка, тариф для побутового споживача, а з грудня 2021 року почав використовувати тариф для юридичної особи щодо неї (побутового споживача), останній не зміг. Не обгрунтував він це й під час перемовин з питань укладення вказаного договору. Окрім того, відповідач дійсно особисто сплачувала вартість компенсації за електричну енергію по показникам лічильників, але за тарифом, який діє для населення України (оскільки вона є побутовим споживачем) і сплачувала на розрахунковий рахунок UА 038201720313211001202018229 (дійсний з 5 серпня 2019 року, як в Україні запроваджено міжнародний номер банківського рахунку (ІВАN), що складається з 29 символів), який відрізняється від розрахункового рахунку в договорі № 09/21 від 14 грудня 2021 року (в договорі рахунок [NUMBER] ), який відповідачкою не укладався. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати слугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а мовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено говором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог. Згідно ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово- комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. \~ \~ \~ \~За таких обставин суд вважає, що позивач не довів вину відповідача в завданні збитків згідно наданого розрахунку кількості спожитої послуги з електропостачання і наступною не сплатою витрат (заборгованості) за користування цією послугою з урахуванням часу користування нею, сезонності та наявних показників. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Отже позивачем не доведено, що саме неправомірними діями відповідача, пов`язаними з незаконним і неправильним використанням наданої йому послуги позивачем останньому було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Комунальні послуги це послуги, які надаються водо-, тепло-, газо-, електропостачальниками та іншими організаціями власникам (наймачам) житлових приміщень за встановлену уповноваженими державними органами плату. Плата за комунальні послуги власниками квартир, наймачами, орендарями сплачується відповідно до затверджених цін, тарифів та показників засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Пунктом 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача послуг оплачувати такі у строки, встановлені договором або законом. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону). Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. 5 - 7). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами. У Цивільному кодексі України (ст. 319) визначено, що власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, інтересам суспільства. Водночас, ч. 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 цього Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Чинне цивільне законодавство передбачає принцип свободи договору (ст. 3 ЦК України). Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, належних доказiв позивачем до суду не надано. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього по обліку елктропостачання, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до п. 1\~ст.\~611\~ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. \~ \~ \~ \~Не може суд прийняти до уваги наполягання сторони позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджені. При таких обставинах суд вважає можливим ДНУ імені [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з постачання електро енергії та судових витрат відмовити. Таким чином обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed