Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , без надання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстрації місця проживання у цьому будинку. Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2007 року та на праві приватної власності належить будинок по [ADDRESS] . Вказаний будинок було придбано в шлюбі. Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 травня 2014 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. У червні 2020 року [PERSON] було подано позов про поділ майна подружжя, однак 04.04.2022 року останній відмовився від заявлених позовних вимог. Таким чином позивачка є єдиним повноправним власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В будинку зареєстровані відповідач [PERSON] , 1971 року народження, син [PERSON] , 1992 року народження та донька [PERSON] , 2008 року народження. Впродовж останніх років життя в одному помешканні з Відповідачем є нестерпним, зокрема у зв`язку з вчиненням Відповідачем відносно неї домашнього насильства. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, переважно перебуває у нетверезому стані, часто влаштовує сварки, бійки, не утримує свою неповнолітню дитину тощо, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП. Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.07.2020 року у справі № 129/1479/20, видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким протягом трьох місяців визначено заходи тимчасового обмеження його прав, а саме заборонено [PERSON] наближатись на відстань меншу ніж 3 метра до [PERSON] під час її перебування в будинку та на прилеглій території до будинку за адресою: [ADDRESS] . Перебуваючи у постійному стресі та страху Позивач з неповнолітньою донькою змушена була покинути своє місце проживання. Наразі вона планує повернутися та бажає проживати у своїй власності, однак побоюється за своє життя та здоров`я, оскільки Відповідач при зустрічі влаштовує скандали та не допускає її у будинок, тому вона змушена звернутися до суду. Ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Каракозян Г.А. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Доля О.А. заперечила проти задоволення позовних вимог, пояснила суду, що будинок по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, Відповідач зареєстрований та проживає у ньому з 18.02.2008 року, тобто безперервно більше 10 років, іншого житла для проживання немає та не чинить перешкод Позивачу у користуванні вказаним житлом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.10.1991 року виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, про що вчинено актовий запис №46. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] було придбано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.08.2007 року (а.с. 7), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (зворот а.с. 8). Рішенням Гайсинського районного суду від 20 травня 2014 року шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано (а.с. 9). Ухвалою Гайсинського районного суду від 07 квітня 2022 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя закрито в зв`язку із відмовою позивача від заявленого цивільного позову (а.с. 10). Рішенням Ладижинського міського суду від 27.07.2020 року видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким останньому заборонено наближатися на відстань меншу ніж три метра до [PERSON] під час перебування останньої в будинку та на присадибній ділянці за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-16). Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.02.2008 року, що підтверджується довідкою № 04-02/617 від 23.02.2022 року (зворот а.с. 9) та копією паспорта громадянина України [PERSON] (а.с.113). За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного житлового фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єктів владних повноважень як відповідача (справа №420/13945/22, 337/2535/2017, 826/3620/17, 820/212/18). Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що спірна квартира набута позивачкою за час шлюбу із відповідачем. Відсутність судового рішення про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений [PERSON] у червні 2020 року, не вирішено. А роз`яснення судом, що після закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається, не позбавляє [PERSON] права власності на спільне майно, та не перешкоджає сторонам звернутись до суду з позовом про поділ майна з інших підстав. А тому суд вважає твердження позивача та її представника про те, що [PERSON] є єдиним повноправним власником житлового будинку [ADDRESS] , необгрунтованими та такими, що на увагу не заслуговують. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду №372/504/17 від 21 листопада 2018 року. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання з ним в одному будинку, а тому за правилами ст. 116 ч. 1 ЖК України\~повинен бути виселений без надання іншого жилого приміщення. Однак позивачем не враховано, що дана норма стосується випадків, коли наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Відповідач же [PERSON] не входить до кола вказаних осіб, оскільки є співвласником житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до положень ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Оскільки сторони перебували у шлюбі на час придбання квартири, існує презумція права спільної сумісної власності подружжя, яка не спростована позивачем. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань. З листопада 2020 року з власної волі позивачка виїхала зі свого будинку, проживала у місті Києві, а після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, з 23.10.2022 року покинула територію України та виїхала закордон. Згідно інформації, наданої на адвокатський запит Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] приїздила до України 17.11.2022 року, 12.10.2023 року (інформація за 2024 рік не запитувалась), протягом більше десяти днів перебувала на території України, однак за вказаний період немає жодного доказу чинення перешкод відповідачем у користуванні позивачкою житловим будинком (а.с. 18). Оскільки, судом не встановлено, що відповідач на даний час чинить позивачу, як співвласнику майна подружжя, перешкоди у користуванні належним їй майном, зокрема перешкоджає доступу до спірного будинку, суд приходить до висновку, що позов про усунення перешкод є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Як зазначено вище, існує презумпція спільного майна подружжя. До теперішнього часу поділ майна не здійснено та порядок користування не визначено. Оскільки будинок вважається спільним сумісним майном подружжя, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed