Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 03.07.2024 надійшла позовна заява Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування про відібрання малолітнього [PERSON] [INFO] від матері - [PERSON] , без позбавлення її батьківських прав. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 24 червня 2022 року за викликом сусідів у будинку [ADDRESS] прибила поліція яка з`ясувала що у квартирі [ADDRESS] даного будинку знаходиться [PERSON] разом з малолітнім сином та погрожує здійснити самогубство , у звязку із чим дитина була передана спеціалісту зі служби у справах дітей Одеської міської ради а сама [PERSON] доставлена до лікарні. Згодом відносно матері розпорядженням від 25 червня 2024 року, на підставі клопотання служби по правах дітей Одеської міської ради, винесене розпорядження про негайне відібрання дитини від матері а сама дитина була 08 липня 2024 передана батьку [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом [PERSON] народився [INFO] у шлюбі [PERSON] та [PERSON] та проживає із батьками за адресою: [ADDRESS] . Після сімейного конфлікту [PERSON] , разом із дитиною, тимчасово приїхала до міста Одеси де орендувала квартиру [ADDRESS] і 24.06.2024 року була доставлена Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я з діагнозом гострий поліморфний розлад без симптоматики шизофренії, з якого була вини сина у звязку із ви здоровленням 02.07.2024. На час розгляду справи [PERSON] проживає разом з чоловіком та дитиною за місцем постійного проживання і у режимі відеоконференцзвязку просила суд відмовити у задоволені позову обіцяла що подібний нервовий зрив більш не повториться, вона консультується із лікарями. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із відібранням дитини від батьків врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 308/12188/18 якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З відкритих джерел Інтернету суд визначає, що Гострий поліморфний психотичний розлад являє собою стан психіки людини, при якому характерно різке розвиток галюцинацій і маячних станів, що відрізняються своїм різноманіттям і мінливістю. При ОППР емоції людини і його психічний стан перестають бути стійкими і спостерігається швидка зміна настроїв від щастя і екстазу, до тривожності і неспокою і назад. За МКБ-10 даний психоз класифікується за статтею F23 «Гострі і перехідні психотичні розлади» і в залежності від симптомів розрізняють наступні види: F23.0 Гостре поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії; F23.1 Гостре поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії (https://yak.bono.odessa.ua/articles/gostrij-polimorfnij-psihotichnij-rozlad-oppr.php) . «Ознаками виникнення ОППР у людини є різка зміна його звичайного поведінки, яке супроводжується певними симптомами. Хворий починає висловлювати маревні вислови, які не несуть в собі ніякої інформаційної та логічної навантаження, його долають різні, постійно змінюються, галюцинації і явно простежується порушений зв`язок з дійсністю. Але найважливішим ознакою виникнення розлади особистості такого роду є те, що його симптоми виникають протягом двох перших тижнів після пережитого нещастя. Так само варто відзначити, що даний стан дуже швидкоплинно і, нарівні з швидким розвитком симптомів, має такий же швидкий період загасання. Ознаки можуть проявлятися не більше трьох місяців з моменту виникнення, після чого у хворого спостерігається тривала ремісія. Найчастіше, прогноз для лікування такої форми психозу досить сприятливий за умови, якщо лікування буде призначено своєчасно.» У даному випадку судом визначається, як факт наявності відомостей про наявний діагноз матері так і факт її виписки з лікарні у стані ремісії а також факт того що дитина вже була передана батьку який також несе повну відповідальність за дитину , а також того факту що з наданих суду доказів не вбачається що продовжують існувати підстави для визначення наявності загроз для дитини від матері. У сукупності дані обставини дозволяють суду прийти до висновку що на момент відібрання дитини від матері з переданням її батьку існували ризики небезпеки дитини але їх продовження на час розгляду справи не знайшло свого підтвердження а тому втручання у сімейні зв`язки дитини із матір`ю не можуть бути визначені такими що будуть відповідати інтересам дитини що є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed