Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

07 жовтня 2024 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування\~заявлених позовних\~вимог позивачка\~вказує,\~що з 03 лютого 2017 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, [PERSON] , мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Також позивачка має на утриманні повнолітню доньку від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання за контрактом, батько дитини помер. Позов позивачка подає до суду, оскільки відповідач не надає їй достатньої матеріальної допомоги з утримання доньки [PERSON] . Останні півтора роки відповідач перераховує на утримання доньки 2000 гривень на місяць, однак цих коштів не достатньо. За наявною у позивачки інформації відповідач є військовослужбовцем, тому останній має можливість у більшому розмірі допомагати їй матеріально забезпечувати потреби доньки. Позивачка офіційно не працевлаштована, має мінливий заробіток, тому їй складно без належної допомоги відповідача забезпечувати потреби доньки. Інших неповнолітніх дітей, проблем зі здоров`ям відповідач не має. Позивачка є безстроково особою з інвалідністю з дитинства, ІІІ група. У зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з цією позовною заявою та просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою від 29 жовтня 2024 року було відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Відповідачеві встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивачка, [PERSON] , та її представник адвокат, [PERSON] , який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1394682 від 28 жовтня 2024 року (а.с.35), в судове засідання на розгляд справи не прибули. Про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Це підтверджує довідка про доставку електронного листа (а.с.31). Водночас 18 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивачки надійшла заява, в якій просить справу розглянути за відсутності сторони позивача. Позов підтримує повністю та просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.34). Відповідач, [PERSON] , в судове засідання на розгляд справи не прибув, причини неприбуття суду невідомі. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Це підтверджує поштовий конверт з вкладенням, що повернувся на адресу суду відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.33). Відповідачеві, [PERSON] , за зареєстрованим місцем його проживання також було надіслано ухвалу суду про відкриття провадження в справі, про що містяться відомості в матеріалах справи (а.с.32). Поштовий конверт з вкладенням повернувся на адресу суду 08 листопада 2024 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.33). Відповідно до положень п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Аналогічні положення закріплені у п.п. 3 та 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, якими врегульовано порядок надсилання та вручення учасникам справи судових повісток та повідомлень. За наведених обставин відповідач вважається таким, що отримав копію ухвали суду про відкриття провадження в справі (а.с.33). Проте,\~у визначені судом строки, відзиву на позовну заяву або будь-яких інших заяв, відповідачем подано не було. Тому відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом враховується\~рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011, згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Верховний Суд в постанові від 18 березня 2021 року в справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року в справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року в справі № 24/260-23/52-б). Крім того, відомості про дати та час судових засідань знаходяться у вільному доступі та з ними можливо ознайомитись на офіційному вебпорталі судової влади в мережі Інтернет за вебадресою: http://court.gov.ua/sud1501/gromadyanam/csz. Вирішуючи питання щодо розгляду справи у відсутність сторін по справі, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію, з якою відкладення розгляду має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Аналогічну позицію було висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» та «Карнаушенко проти України.» Суд враховує позицію Верховного Суду, яка міститься в п. 34 постанови від 12 березня 2019 року по справі № 910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони по справі, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи викладене, положення ч. 3 ст. 223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення сторін по справі про дату, час та місце слухання справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності сторін по справі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З матеріалів справи вбачається, що відповідач у визначені судом строки відзив на позовну заяву або будь-які заяви по суті справи не надав. За наведених обставин у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд доходить до висновку щодо вирішення справи за наявними у ній матеріалами. У відповідності до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З наведених вище обставин встановлено, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неприбуття, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Також встановлено, що відповідач відзив на позовну заяву не подав. В матеріалах справи міститься заява представника позивачки, згідно якої не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.34), що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч. 1 ст. 280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч. 1 ст. 281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд доходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачкою в справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженка м. Ананьїв Одеської області; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 14 лютого 2017 року Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.2); реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.2 зворотний); місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.4, 27). Відповідачем в справі, є [PERSON] , [INFO] ; уродженець м. Ананьїв Одеської області; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 25 липня 2005 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Встановлено, що 03 лютого 2017 року позивачка та відповідач уклали шлюб, який зареєстрований Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис № 164 (а.с.5). Від вказаного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 березня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.3). Згідно відомостей автоматизованої системи документообігу суду, реалізованої за допомогою комп`ютерної програми «Д-3», встановлено, що заочним рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2024 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано (справа № 491/525/24), рішення набрало законної сили 16 вересня 2024 року. Згідно довідки № 1366, виданої 25 жовтня 2024 року Ананьївською міською радою, до складу сім`ї позивачки входять: донька - [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] (а.с.27). Згідно копії виписки із акта огляду МСЕК до довідки Сер. 2-18 ОД № 046303 позивачка є особою з інвалідністю ІІІ групи (а.с.10). Згідно копії договору № Н 605-1-7-23К від 14 серпня 2023 року донька позивачки від першого шлюбу, [PERSON] , зарахована на навчання на 1 курс до Одеського національного морського університету (а.с.7, 8). Згідно копії договору № 605-1-7-23 про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців від 24 серпня 2023 року загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить 131\~700 гривень, внесення плати щомісяця (а.с.9). Саттею 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного\~з\~батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання\~і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону). Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того,\~чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з\~п.п.\~1,\~2\~ст.\~3\~Конвенції про\~права дитинивід\~20\~листопада 1989\~року (ратифікована\~постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-ХІІ\~від 27\~лютого 1991\~року та\~набула чинності\~для України\~27\~вересня 1991\~року), яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернуто увагу, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При вирішенні зазначеного предмету спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Правовий висновок з цього приводу міститься в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі №759/10277/18. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти же за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст.ст.\~12,\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що дитина проживає разом із позивачкою, відповідач належної допомоги на утримання дитини не надає, враховуючи інтереси дитини, на утримання якої присуджуються аліменти, суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання їх спільної доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] (включно). Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачка в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за звернення з вимогою про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved