Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] про визнання договору про поділ спадкового майна недійсним, визнання свідоцтва недійсним, визнання права власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що [INFO] померла її з відповідачкою матір [PERSON] . Вона та відповідач прийняли спадщину після смерті матері та 03.12.2014 уклали договір про поділ спадкового майна. Цей договір був укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. З 2012 року матір скаржилась на погане самопочуття, а вже в липні 2013 їй було діагностовано онкологічне захворювання. Виявлена у матері хвороба спричинила їй, як доньці, тяжкі душевні страждання та матеріальні втрати. Станом на липень 2013 року вона перебувала у шлюбі та виховувала двох доньок, проте постійно перебувала з матір`ю та займалась її лікуванням, доглядом, через що не могла працювати. Відповідач же постійно конфліктувала з матір`ю, допомоги у догляді не надавала. Смерть матері стала тяжким ударом для неї, що призвело до необхідності викликати їй швидку медичну допомогу. Після смерті матері відкрилась спадщина, до складу спадкового майна увійшли 1/2 частка квартири [ADDRESS] вартістю 254924,50 грн., однокімнатна квартира [ADDRESS] вартістю 470604 грн., земельні ділянки площею 0,25 га та 0,1464 га по [ADDRESS] вартістю 159924,43 грн. та 1443,23 грн., відповідно, будинок [ADDRESS] площею 68,8 кв.м, вартість якого відповідно до декларації про вартість основних фондів становила 100000 грн, відповідно до свідоцтва про оцінку спадкового майна - 9220 грн., правовстановлюючі документи на житловий будинок були відсутні. Крім того, після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , відповідач на підставі довіреності, виданої матір`ю, здійснила на себе реєстрацію автомобіля марки Опель, д.н.з. [NUMBER] Відповідач скористувалась сукупністю тяжких обставин (тяжкою хворобою матері, та її смертю, постійним тиском від померлої щодо родинних зв`язків між дочками, психологічним тиском, який чинила на неї відповідачка) запропонувала поділити спадкове майно на невигідних для неї умовах. У випадку відсутності хвороби матері, постійного цькування та тиску з боку відповідачки, наголошувань про необхідність допомоги молодшій сестрі, вказаний поділ не відбувся би. Невигідність умов договору полягає в тому, що відповідач отримала у власність половину квартири та квартиру, а вона земельні ділянки, при цьому вартість спадкового майна, яке отримала відповідач є значно більшою ніж вартість спадкового майна, яке отримала вона, тобто на вкрай невигідних умовах. Також згодом помер її чоловік, чим скористувалась відповідач і забрала усі наявні грошові кошти померлого [PERSON] і витратила їх на його поховання. Також вона примусила її пройти стаціонарне лікування у Дорожній клінічній лікарні №1. Також відповідач після смерті матері забрала усі золоті прикраси та, користуючись її довірливістю, позичила 10000 доларів США на купівлю транспортного засобу, проте повернула лише 2000 доларів США. Відповідач, розуміючи кабальність спадкового договору, передала у власність своєму чоловіку квартиру [ADDRESS] . Просила: визнати недійсним в частині абзацу другого пункту 4 договору про поділ спадкового майна від 03.12.2014 з реєстровим №2041; визнати недійсним свідоцтво [PERSON] про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , залишити 1/3 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] 17.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, відстрочено позивачу сплату судового збору за звернення до суду з позовом. 07.09.2022 витребувано докази. 23.10.2023 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 01.05.2024 справу прийнято до провадження іншим складом суду. 04.05.2022 представник відповідача - адвокат Сисоєв Д.О. подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що при підписанні оспорюваного договору сторони діяли добровільно і перебували при здоровому розумі, розуміли значення своїх дій, а також підтвердили, що вони досягли згоди з усіх істотних умов договору, який вчинявся за відчутності впливу тяжких обставин та обставин, що спонукали вчинити його на вкрай невигідних умовах. Сторони добровільно поділили спадкове майно. Спадковий договір був укладений сім років назад і за всі ці роки позивач не висловлювала претензій. 22.05.2022 представник відповідача - адвокат Сисоєв Д.О. подав ще один відзив на позовну заяву, в якому також заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що позивачка не надала жодних доказів того, що спадковий договір від 03.12.2014 уклала під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних умовах. Обставини перебігу хвороби матері та смерть останньої не спростовують того факту укладання оспорюваного договору за вільним волевиявленням позивачки, не підтверджують безпорадній стан позивачки чи наявність тяжких умов на час укладання договору. На час укладання спадкового договору відповідач була забезпечена житлом. Після смерті матері відкрилась спадщина, до складу якої увійшло спадкове майно - 1/2 частка квартири [ADDRESS] , однокімнатна квартира [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,25 га та 0,1464 га по [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] не увійшов до складу спадщини, хоча існував, але він не був зареєстрований відповідно до вимог законодавства. При поділі спадкового майна сторони врахували, що на земельних ділянках знаходиться житловий будинок з прибудинковими спорудами. 22.05.2022 представник відповідача - адвокат Сисоєв Д.О. подав заяву про застосування до вимог позивачки строків позовної давності. 21.06.2022 позивачка надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що в період з початку перебігу строку позовної давності вона перебувала під тиском відповідача, яка намагалась примусити її до психіатричного лікування. Крім того, тривав карантин з 19.12.2020 по 31.08.2022. Відповідач вчиняла болючі і постійні дії відносне неї. Вартість спірної квартири була сплачена її коштами та коштами її чоловіка. У неї не було матеріальної залежності від відповідачки. Померла матір не довіряла відповідачці. Просила задовольнити позовні вимоги. Позивач підтримала заявлений позов, підтвердила доводи, викладені у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач - це рідна сестра його дружини [PERSON] . Всі обставини цієї справи йому відомі зі слів дружини, з якою він проживає з 2019 року. З 2019 по 2021 рік його дружина допомагала своїй сестрі фінансово. Розподіл спадщини між сестрами відбувався добровільно. Коли позивач укладала спадковий договір, то була в гарному гуморі. Свідок [PERSON] , яка є дочкою позивачки, пояснила, що [PERSON] перед смертю довго хворіла. Її лікуванням займалась [PERSON] . Після смерті баби її матір довго відходила, їй 2-3 рази викликали швидку допомогу в день смерті та десь через тиждень після цього. Після смерті баби її матір займалась вихованням меншої дочки [PERSON] , їздила на дачу, спілкувалась з сестрою [PERSON] . Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . 12.05.1990 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкове майно складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . В липні 2013 року [PERSON] було діагностовано онкологічне захворювання прямої кишки. [INFO] [PERSON] померла. 11.08.2014 приватним нотаріусом Шабаніною О.Г. заведено спадкову справу №2/2014 щодо майна спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] (№у спадковому реєстрі 56404514). 11.08.2014 [PERSON] та [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті їх матері [PERSON] . Нотаріусом було виявлено таке спадкове майно: 1/2 частка двокімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 254924,50 грн., що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.11.2003 відділом приватизації державного житла Солом`янської районної адміністрації, за яким право власності зареєстровано 08.12.2003, вартість квартири 254924,50 грн.; однокімнатна квартира [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого державним реєстратором 09.12.2013, вартість квартири 470604 грн. грн., земельна ділянка [ADDRESS] , кадастровий номер 3221884401:09:042:0183, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданого 17.10.2013 державним реєстратором Айвазян О.Ю., нормативна грошова оцінка 159924,43 грн.); земельна ділянка [NUMBER] площею 0,1464 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 3221884401:09:042:0182, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданого 17.10.2013 державним реєстратором Айвазян О.Ю., нормативна грошова оцінка 1443,23 грн). 03.12.2014 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ спадкового майна, за умовами якого сторони здійснили поділ спадкового майна наступним чином: квартира та частка квартири перейдуть у власність [PERSON] , а дві земельні перейдуть у власність [PERSON] . Також у п. 10 договору про поділ спадкового майна від 03.12.2014 сторони підтвердили, що досягли згоди з усіх істотних умов договору, у них відсутні будь-які заперечення щодо кожної з його умов, вони однаково розуміють значення цього договору, умови та правові наслідки для кожної із сторін та цей договір відповідає їх внутрішньому волевиявленню. Договір вчиняється за відсутності впливу тяжких обставин та обставин, що спонукають вчинити його на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. 03.12.2014 за заявами спадкоємців [PERSON] та [PERSON] їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до умов спадкового договору від 03.12.2014. 03.12.2014 нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними побудовами по [ADDRESS] , оскільки державна реєстрація права власності на цей будинок за [PERSON] не відбулась. 16.04.2015 Вишгородським районним судом Київської області у справі №363/906/15-ц було ухвалено рішення, згідно з яким за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 27.07.2021 [PERSON] набув право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частин 1, 2 ст.16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду, зокрема з позовом про визнання правочину недійсним (статті 215-235 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Згідно із частинами першою, третьою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Статтею 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін було досягнуто згоди Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них (ст. 1267 ЦК України). Судом встановлено, що сторони є спадкоємцями за законом після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя спадкодавець не склала заповіт, тому позивач та відповідач здійснювали спадкування за законом, для чого в 11.08.2014 подали нотаріусу заяви про прийняття ними спадщини, яка відкрилась після смерті їх матері. 03.12.2014 спадкоємці уклали між собою договір, яким поділили спадкове майно, відступивши від рівності часток спадкоємців, визначеного ст. 1267 ЦК України. Позивач обґрунтовує вимоги про визнання недійним договору про поділ спадкового майна від 03.12.2014, посилаючись на те, що він був укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. У постанові від 24 січня 2023 року у справі № 731/43/21 Верховний Суд зазначив, що за змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для особи обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання такого правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що "змусила" особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є "різко", значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України. Позивач стверджує, що тяжкими обставинами, що змусили її укласти оспорюваний договір про поділ спадкового майна були, зокрема, тяжка хвороба матері та її смерть, постійний тиск від померлої щодо родинних зв`язків між дочками, психологічний тиск, який чинила на неї відповідачка, а невигідність умов договору полягає в тому, що відповідач отримала у власність половину квартири та квартиру, а вона земельні ділянки, при цьому вартість спадкового майна, яке отримала відповідач є значно більшою ніж вартість спадкового майна, яке отримала вона, тобто на вкрай невигідних умовах. Суд критично оцінює зазначені доводи і зауважує, що вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд звертає увагу, що наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин мають існувати на день укладання такого правочину. Позивач не надала суду жодних доказів того, що станом на 03.12.2014, тобто станом на день укладання оспорюваного договору про поділ спадкового майна, відповідач чинила на неї психологічний тиск. Жоден зі свідків не підтвердив зазначеної обставини, як і не підтвердив існування станом на день укладання оспорюваного договору існування будь-яких інших тяжких обставин, що змусили позивачку укласти з відповідачкою договір про поділ спадкового майна. Так, свідок [PERSON] повідомив, що розподіл спадщини між сестрами відбувався добровільно, а коли позивач укладала спадковий договір, то була в гарному гуморі. Свідок [PERSON] повідомила, що після смерті баби її матір займалась вихованням меншої дочки Ріти, їздила на дачу, спілкувалась з сестрою [PERSON] . Аналіз свідчень свідків у сукупності з іншими доказами по справі дає підстави для висновку про відсутність існування тяжких обставин, що змусили позивачку вчинити правочин, тобто [PERSON] добровільно уклала договір, усвідомлювала своїх дій, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі й було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Суду не було надано жодних доказів того, що коли позивачка вчиняла правочин, то знаходилась у тяжкому емоційному стані, що негативно вплинуло на її рішення укласти договір про поділ спадкового майна на вкрай невигідних умовах. Підтвердженням цього є вчинення позивачкою дій, спрямованих на набуття нею права власності на спадкове майно, яке знаходилось на земельних ділянках, які перейшли до неї за договором про поділ спадкового майна від 03.12.2014. Так, вже 16.04.2015 Вишгородським районним судом Київської області у справі №363/906/15-ц було ухвалено рішення, згідно з яким за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Про те, що укладений договір відповідав волевиявленню позивача свідчить також і той факт, що позивач після вчинення дій щодо набуття права власності на будинок, який належав її матері, звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна лише через сім років після його укладання. Наведене дає підстави для висновку, що після смерті матері позивачка набула у власність дві земельні ділянки та житловий будинок, який на них розташований, в [ADDRESS] , який не увійшов до складу спадкового майна лише через те, що не був зареєстрований на праві власності за [PERSON] за її життя, проте належав їй відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Крім того, позивач не надала доказів дійсної ринкової вартості спадкового майна та будинку станом на день укладання оспорюваного договору. Надані позивачкою квитанції про придбання будівельних матеріалів після набуття нею будинку у власність також не дають можливості встановити його дійсну ринкову вартість будинку та підтвердити доводи позивачки про те, що вона уклала договір про поділ спадкового майна на вкрай невигідних для неї умовах. Суд вважає, що позивач не довела одночасного існування на день оспорюваного договору про поділ спадкового майна сукупності тяжкої обставини, що змусила її вчинити правочин та те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних для неї умовах. Наведені позивачкою доводи та надані нею письмові докази зазначених висновків суду не спростовують. Враховуючи наведене суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про визнання частково недійсним договору про поділ спадкового майна від 03.12.2014, що має наслідком відмову у її задоволенні. Вимоги визнати недійсним свідоцтво [PERSON] про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , визнати за позивачкою право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] та залишити 1/3 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] є похідними від вимоги визнати недійсним частково договір про поділ спадкового майна від 03.12.2014. Відповідно до ч.1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість первісної позовної вимоги, то похідна вимога також не підлягає задоволенню. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків давності у цій справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими пов`язується можливість визнання недійсним договору про поділ спадкового майна та як наслідок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно у заявленому в позові розмірі, підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Outcome: dismissed