Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

Зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів (договорів дарування) недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 вересня 2013 року за розпискою відповідач 1 отримав від позивача 7000 доларів США в рахунок попередньої оплати за квартиру за адресою: [ADDRESS] . 01 жовтня 2013 року за другою розпискою відповідач 1 отримав від позивача 29 000 доларів США за надання послуги по проведенню процедури з отримання житла. Зі спливом двох років, у зв`язку з невиконанням відповідачем 1 своїх зобов`язань за вищезазначеними розписками, позивач звернувся із відповідною заявою про вчинене кримінальне правопорушення до Дніпровського управління поліції ГУ НП України в м. Києві. За результатом звернення із заявою 16 грудня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за номером 12015100040019030 з попередньою правовою кваліфікацією - частина перша статті 190 Кримінального кодексу України. Вказане досудове розслідування на дату подання цього позову не закінчено та триває. У подальшому рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в цивільній справі № 754/8135/16-ц про стягнення грошових коштів за невиконання зобов`язання стягнуто з відповідача 1 на користь позивача борг в сумі 964 800.00 грн., що еквівалентно 36 000 доларів США, 3% річних у розмірі 17 207.80 грн. та 6 890.00 грн. судового збору. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в цивільній справі № 754/8135/16-ц в частині стягнення з відповідача 1 на користь позивача 3% річних у розмірі 17 207.80 грн. скасоване та в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. В решті рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року залишено без змін. Таким чином, за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року, що набрало законної сили 14 грудня 2017 року, сума, яка підлягала стягненню з відповідача 1 на користь позивача становила 964 800.00 грн. та 6 890.00 грн. судового збору. Обставини щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача встановлені вищезазначеним судовим рішенням, а відтак, в силу приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, тому витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12015100040019030 від 16 грудня 2015 року не додався. 20 листопада 2015 року відповідач 1 подарував відповідачу 2 квартиру [ADDRESS] . Договір дарування квартири посвідчений третьою особою за реєстровим номером 3196. У той же день, тобто 20 листопада 2015 року, відповідач 1 подарував відповідачу 2 гаражний бокс [ADDRESS] , адреса ГК: [ADDRESS] ). Договір дарування гаражного боксу посвідчений третьою особою за реєстровим номером 3193. На адвокатський запит представника позивача, слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП України в місті Києві було надано останньому дозвіл на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100040019030, та отримано дозвіл на розголошення інформації про досудове розслідування в порядку частини першої статті 222 Кримінального процесуального кодексу України. Як вбачається з протоколу допиту відповідача 1 ( [PERSON] ) у якості свідка від 20 квітня 2016 року, на питання слідчого (дослівно): «Яка мета та причина переоформлення власного майна на іншу особу?» - відповідач 1 ( [PERSON] ) надає таку відповідь (дослівно): «Мені порадив мій адвокат Жовноватюк О.М. переписати своє майно на іншу особу, а саме на мою мати [PERSON] , з метою уникнення неприємностей - потрібно буде повертати будь-які борги, оскільки вона була фактичним власником». За таких обставин, відповідач 1, діючи очевидно недобросовісно та на шкоду позивача, будучи обізнаною про необхідність повернення боргів (факт усвідомленості на момент вчинення оспорюваних правочинів) подарував відповідачу 2 (своїй матері) майно, на яке можна звернути стягнення при ймовірному судовому провадженні про стягнення грошових коштів (боргу), яке врешті-решт відбулося згодом (рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року). І хоча на момент укладення оспорюваних правочинів рішення про стягнення грошових коштів не існувало, проте відповідач 1 визнавав існування боргу й діяв з явним наміром завдати шкоди іншій особі (позивачу). Ще одним аргументом на користь недобросовісних та таких, що завдають шкоду іншим особам дій відповідача 1 є те, що в період з 20 листопада 2015 року по грудень 2015 року, тобто впродовж одного місяця, останній здійснив відчуження за договорами дарування десяти об`єктів нерухомого майна на інших осіб, зокрема на свою матір - відповідача 2. З відповіді на адвокатський запит про хід виконавчого провадження, Деснянським відділом державноі? виконавчоі? служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? (м. Киі?в) було надано відповідь, що станом на 26 січня 2024 року, в виконавчому провадженні № [NUMBER], відкритому на підставі виконавчого листа № 754/8135/16-ц, виданого 31.01.2017 Деснянським районним судом м. Києва, з відповідача 1 стягнуто лише грошові кошти в розмірі 5571.41 грн. На цей час виконавче провадження не закінчено та триває. 06 червня 2017 року, позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та її матері - [PERSON] (які є відповідачами за цією позовною заявою) про визнання договорів дарування квартири та гаражного боку недійсними (тобто того ж самого нерухомого майна, що є об`єктом предмету цього позову), але на підставі статті 234 Цивільного кодексу України (фіктивність правочинів). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року в цивільній справі № 754/7405/17 в задоволенні позову про визнання договорів дарування на підставі їх фіктивності (стаття 234 Цивільного кодексу України) відмовлено.Проте,вказаним рішенням суду, в описовій частині, зазначається, що відповідачі ( [PERSON] та [PERSON] ) в своїх поясненнях однозначно визнавали, що дійсно є дочкою та матір`ю, а отже є особами першого ступеня споріднення. Після відчуження спірного майна у відповідача 1 відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (позивачем), а отже це пояснює той факт, що рішення суду від 22 грудня 2016 року в цивільній справі № 754/8135/16-ц про стягнення грошових коштів за невиконання зобов`язання не виконано, а виконавче провадження № [NUMBER] триває. Таким чином, позивач вважає, що відповідач 1 усвідомлювала наявність невиконаних боргових зобов`язань, що й підтвердила у протоколі допиту в якості свідка 20 квітня 2016 року й перелік кредиторів, перед якими в останнього існували невиконані боргові зобов`язання правового значення не мають; упродовж листопада - грудня місяців 2015 року відповідач 1 здійснила відчуження всього належного їй нерухомого майна; відчуження майна, зокрема, але не обмежуючись, спірних квартири та гаражного боксу, відбулося на підставі безоплатних правочинів (договорів дарування); оспорювані правочини (договори дарування) були укладені відповідачем 1 із особою першого ступеня споріднення (матір`ю відповідача 1 - відповідачем 2) й ця обставина неодноразово визнавалась відповідачем 1; відповідач 1 відчужував належне їй майно з метою унеможливлення звернення на нього стягнення внаслідок існування боргу (боргових зобов`язань); укладаючи оспорювані правочині відповідач 1 діяла очевидно недобросовісно використовуючи «право на зло», що на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України та частин другої й третьої статті 13 Цивільного кодексу України (загальні засади добросовісності та заборона дій на шкоду інших осіб) дає підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, як таких, що вчинені на шкоду позивачу, як кредитору (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 січня 2024 року в цивільній справі № 761/40240/21). На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , серія та номер: 3196, видании? 20.11.2015, видавник: Лазарєва Л.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 781586780000); визнати недійсним договір дарування гаражного боксу № [NUMBER] м.Киі?в, "Десна" гаражно-будівельнии? кооператив ( [ADDRESS] , серія та номер: 3193, видании? 20.11.2015, видавник: Лазарєва Л.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 781589080000). Позиція сторони відповідача. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідачів вказує про те, що позивачем пропущений строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки позивачу стало відомо про її порушене право 20.04.2016 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також представник відповідачів, з посиланням на відповідні докази, стверджував, що в протоколі допиту свідка від 20.04.2016, [PERSON] (відповідач 1) саме внаслідок психологічного тиску з боку слідчого, повідомила, що метою відчуження (дарування) всього належного їй майна своїй матері - відповідачу 2 є «уникнення неприємностей - потрібно буде повертати будь-які борги». Додатково сторона відповідачів наполягала, що протокол допиту свідка від 20.04.2016 містить спотворений текст, оскільки зміст зафіксованих в такому протоколі відповідей не відповідав справжнім відповідям свідка - [PERSON] (відповідача 1). Письмові пояснення третьої особи. Письмові пояснення від третьої особи по справі не надходили. Рух справи. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 05.07.2024 року відкрито провадження у даній справі. 05.08.2024 року до суду надійшов Відзив представника відповідачів на позовну заяву. 05.08.2024 року до суду надійшла заява представника відповідачів про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.08.2024 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 16.09.2024 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. Позиція учасників справи у судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Стосовно позиції відповідачів, які заперечують проти задоволення позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, зазначив, що про порушення свого права, а саме про факти відчуження відповідачем 1 належного їй майна позивач довідався в квітні 2016 року, після ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12015100040019030, зокрема з протоколом допиту відповідача 1 ( [PERSON] ) в якості свідка від 20.04.2016. Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався для позивача з 21 квітня 2016 року. За змістом частин другої та третьої статті 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З першим позовом про визнання договорів дарування недійсними позивач звернувся до відповідача 1, як боржника - 06 червня 2017 року, а відтак строк позовної давності був перерваний і розпочав свій перебіг заново. За формальними ознаками, перерваний і розпочатий заново строк позовної давності закінчився для позивача 06 червня 2020 року. Разом з тим, відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин в Україні був встановлений у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно. Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого в період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, строк позовної давності для позивача в межах до його формального закінчення (06 червня 2020 року) продовжився згідно Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, тобто до 06 червня 2020 року, а так само, й такий строк позовної давності зупинений на підставі Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX, що набрав законної сили 17 березня 2022 року, тобто до моменту скасування карантину Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, а відтак, цей позов пред?явлений в межах зупиненого строку позовної давності. Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у Відзиві на позов, а саме через пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду, а тому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Лазарєва Л.І. у судове засідання не з?явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в її відсутність. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 08 вересня 2013 року за розпискою відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 7000 доларів США в рахунок попередньої оплати за квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією розписки від 08.09.2013 року. 01 жовтня 2013 року за другою розпискою відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 29 000 доларів США за надання послуги по проведенню процедури з отримання житла, що підтверджується копією розписки від 01.10.2013 року. Зі спливом двох років, у зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за вищезазначеними розписками, позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Дніпровського управління поліції ГУ НП України в м. Києві. За результатом розгляду вказаної заяви 16 грудня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за номером 12015100040019030 з попередньою правовою кваліфікацією - частина перша статті 190 Кримінального кодексу. Вказане досудове розслідування на дату подання цього позову не закінчено та триває. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в цивільній справі № 754/8135/16-ц про стягнення грошових коштів за невиконання зобов`язання стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг в сумі 964 800.00 грн., що еквівалентно 36 000 доларів США, 3% річних у розмірі 17 207.80 грн. та 6 890.00 грн. судового збору, що підтверджується копією рішення суду від 22.12.2016 року. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в цивільній справі № 754/8135/16-ц в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 3% річних у розмірі 17 207.80 грн. скасоване та в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. В решті рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року залишено без змін, що підтверджується рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2017 року. Таким чином, за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року, що набрало законної сили 14 грудня 2017 року, сума, що підлягала стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] становила 964 800.00 грн. та 6 890.00 грн. судового збору. Обставини щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача встановлені вищезазначеним судовим рішенням, а відтак в силу приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. У подальшому 20 листопада 2015 року відповідач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 3196. Також факт укладення Договору підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но та Реєстру прав власності на нерухоме маи?но, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого маи?на щодо об`єкта нерухомого маи?на № 380340348 від 27.05.2024. Згідно відомостей, що містяться на сторінках № 6 та № 7 Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но та Реєстру прав власності на нерухоме маи?но, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого маи?на щодо об`єкта нерухомого маи?на № 363207580 від 25.01.2024, отриманої державним виконавцем Деснянського відділу державноі? виконавчоі? служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? (м. Киі?в), [PERSON] , речове право відповідача 1 на вищезазначений об`єкт нерухомого майна (житлову квартиру) - припинено 20 листопада 2015 року на підставі договору дарування за реєстровим номером 3196. У той же день 20 листопада 2015 року відповідач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] гаражний бокс [ADDRESS] ), що підтверджується Договором дарування гаражного боксу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 3193. Вказаний факт також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но та Реєстру прав власності на нерухоме маи?но, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого маи?на щодо об`єкта нерухомого маи?на № 380345025 від 27.05.2024. У відповідності до відомостей, що містяться на сторінках № 5 та № 6 Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но та Реєстру прав власності на нерухоме маи?но, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого маи?на щодо об`єкта нерухомого маи?на № 363207580 від 25.01.2024, отриманої державним виконавцем Деснянського відділу державноі? виконавчоі? служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? (м. Киі?в), [PERSON] , речове право відповідача 1 на вищезазначений об`єкт нерухомого майна (гаражний бокс № [NUMBER] ) - припинено 20 листопада 2015 року на підставі договору дарування за реєстровим номером 3193. На адвокатський запит представника позивача слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП України в місті Києві було надано останньому дозвіл на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100040019030, та отримано дозвіл на розголошення інформації про досудове розслідування в порядку частини першої статті 222 Кримінального процесуального кодексу України. Відповідно до протоколу допиту відповідача 1 [PERSON] в якості свідка від 20 квітня 2016 року на питання слідчого (дослівно): «Яка мета та причина переоформлення власного майна на іншу особу?» - відповідач 1 ( [PERSON] ) надає таку відповідь (дослівно): «Мені порадив мій адвокат Жовноватюк О.М. переписати своє майно на іншу особу, а саме на мою мати [PERSON] , з метою уникнення неприємностей - потрібно буде повертати будь-які борги, оскільки вона була фактичним власником». Відповідно до відповіді на адвокатський запит про хід виконавчого провадження Деснянського відділу державноі? виконавчоі? служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? (м. Киі?в), станом на 26 січня 2024 року у виконавчому провадженні № [NUMBER], відкритому на підставі виконавчого листа № 754/8135/16-ц, виданого 31.01.2017 Деснянським районним судом м. Києва, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто лише грошові кошти в розмірі 5571.41 грн. На цей час виконавче провадження НЕ закінчено та триває. 06 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та її матері - [PERSON] про визнання договорів дарування квартири та гаражного боку недійсними (тобто того ж самого нерухомого майна, що є об`єктом предмету цього позову), але на підставі статті 234 Цивільного кодексу України (фіктивність правочинів), що підтверджується копією позовної заяви від 06 червня 2017 року з відміткою суду про дату реєстрації. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року в цивільній справі № 754/7405/17, в задоволенні позову про визнання договорів дарування на підставі їх фіктивності (стаття 234 Цивільного кодексу України) відмовлено, що підтверджується копіями судових рішень від 12.09.2019 року та від 22.01.2020 року. Норми права та мотиви, з яких виходить суд. Відповідно до вимог статті 263 КПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із частиною другою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частина третя статті 215 Цивільного кодексу України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)». Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. Як встановлено при розгляді справи, позивач не є стороною правочинів, які він оспорює, проте набув статусу заінтересованої особи, як кредитора відповідача [PERSON] . Після відчуження спірного майна у відповідача [PERSON] відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (позивачем), а отже це пояснює той факт, що рішення суду від 22 грудня 2016 року в цивільній справі № 754/8135/16-ц про стягнення грошових коштів за невиконання зобов`язання НЕ виконано, а виконавче провадження № [NUMBER] триває. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб . Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 наголошується, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України)». Таким чином, для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 січня 2024 року в цивільній справі № 761/40240/21). За таких обставин, відповідач [PERSON] , діючи очевидно недобросовісно та на шкоду позивача, будучи обізнаною про необхідність повернення боргів (факт усвідомленості на момент вчинення оспорюваних правочинів) подарувала відповідачу [PERSON] (своїй матері) майно, на яке можна звернути стягнення при ймовірному судовому провадженні про стягнення грошових коштів (боргу), яке відбулося згодом (рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року). І хоча на момент укладення оспорюваних правочинів рішення про стягнення грошових коштів не існувало, проте відповідач [PERSON] визнавала існування боргу й діяла з явним наміром завдати шкоди іншій особі (позивачу). Ще одним аргументом на користь недобросовісних та таких, що завдають шкоду іншим особам дій відповідача [PERSON] є те, що в період з 20 листопада 2015 року по грудень 2015 року, тобто впродовж одного місяця, остання здійснила відчуження за договорами дарування десяти об`єктів нерухомого майна на інших осіб, зокрема на свою матір - відповідача 2, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 363207580 від 25.01.2024, отриманої державним виконавцем в межах виконавчого провадження. Окремо суд надає оцінку доводам сторони відповідачів в частині психологічного тиску на [PERSON] з боку слідчого при допиті в якості свідка 20.04.2016 та аргументів щодо спотвореного на думку [PERSON] тексту протоколу від 20.04.2016 з посиланням на неодноразові заяви [PERSON] до слідчого відділу поліції (звертатись з такими заявами відповідач 1 почав у грудні місяці 2017 року). Суд критично ставиться до вищезазначених доводів та наданих на їх підтвердження доказів з огляду на таке. Так, в тексті протоколу допиту від 20.04.2016 зазначається, що «під час давання показань свідок ( [PERSON] ) користувалась правовою допомогою адвоката Жовноватюка О.М., й такий факт сам по собі виключає будь яку можливість існування психологічного тиску з боку слідчого на свідка в присутності адвоката такого свідка та подальшого спотворення тексту протоколу, оскільки з таким протоколом ознайомлюється також і адвокат, про що свідчить його власноручний підпис у протоколі. Кримінальним процесуальним кодексом України передбачена процесуальна можливість у свідка користуватись правовою допомогою адвоката саме для забезпечення прав та інтересів такого свідка та унеможливлення здійснення на нього тиску зі сторони представників органу досудового розслідування, тому в цій частині суд вважає доводи сторони відповідачів очевидно необґрунтованими та надуманими. Водночас, неодноразові звернення [PERSON] (відповідача 1) до слідчого відділу поліції щодо здійснення психологічного тиску на неї під час допиту 20.04.2016 та спотвореного тексту такого проколу розпочалися наприкінці 2017 року, тобто після звернення позивача з першим позовом до Деснянського районного суду м. Києва про визнання недійсними договорів дарування квартири та гаражного боксу (дата вхідної реєстрації позовної заяви Деснянським районним судом м. Києва - 06 червня 2017 року), що може свідчити про намагання відповідача 1 приховати свій дійсний намір дарування всього майна своїй матері - відповідачу 2, про який вона повідомила слідчого під час допиту 20.04.2016. Суд також наголошує на тому, що відповідно до статті 129-1 конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов?язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України. Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини 2 статті 17, пункту 8 частини 1 статті 26, частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист. Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини 1, 2 статті 55, частини 1, 2 статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом. Конституційний Суд України наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04). Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України. Підсумовуючи викладене, суд стверджує, що відповідач [PERSON] усвідомлювала наявність невиконаних боргових зобов`язань, що й підтвердила у протоколі допиту в якості свідка 20 квітня 2016 року й перелік кредиторів, перед якими в останньої існували невиконані боргові зобов`язання, правового значення не мають; упродовж листопада - грудня 2015 року відповідач 1 здійснила відчуження всього належного їй нерухомого майна (10 об`єктів); відчуження майна, зокрема, але не обмежуючись, спірних квартири та гаражного боксу, відбулося на підставі безоплатних правочинів (договорів дарування); оспорювані правочини (договори дарування) були укладені відповідачем 1 із особою першого ступеня споріднення (матір`ю відповідача 1 - відповідачем 2) й ця обставина неодноразово визнавалась відповідачем 1; відповідач 1 відчужувала належне їй майно з метою унеможливлення звернення на нього стягнення внаслідок існування боргу (боргових зобов`язань); укладаючи оспорювані правочині відповідач 1 діяла очевидно недобросовісно, використовуючи «право на зло», що на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України та частин другої й третьої статті 13 Цивільного кодексу України (загальні засади добросовісності та заборона дій на шкоду інших осіб) дає підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, як таких, що вчинені на шкоду позивачу, як кредитору. Щодо тверджень сторони відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, суд зазначає таке. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). Про порушення свого права, а саме про факти відчуження відповідачем 1 належного йому майна, позивач довідався у квітні 2016 року, після ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12015100040019030, зокрема з протоколом допиту відповідача 1 ( [PERSON] ) в якості свідка від 20.04.2016 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався для позивача з 21 квітня 2016 року. За змістом частин другої та третьої статті 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З першим позовом про визнання договорів дарування недійсними позивач звернувся до відповідача 1, як боржника - 06 червня 2017 року, а відтак строк позовної давності був перерваний і розпочав свій перебіг заново (правові позиції, викладені в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 червня 2020 року в цивільній справі № 331/127/18 та в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в цивільній справі № 335/8855/15-ц) За формальними ознаками, перерваний і розпочатий заново строк позовної давності закінчився для позивача 06 червня 2020 року. Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, за змістом якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19 з 12 березня 2020 по 22 травня 2020 встановлено карантин на всій території України. У подальшому дію карантину було продовжено постановами КМУ від 20 травня 2020 № 392 (до 22.06.2020), від 17.06.2020 № 500 (до 31.07.2020), від 22.07.2020 № 641 (до 31.08.2020), від 26.08.2020 № 760 (до 31.10.2020), від 13.10.2020 № 956 (до 31.12.2020), від 09.12.2020 № 1236 (до 28.02.2021), від 17.02.2021 № 104 (до 30.04.2021), від 21.04.2021 № 405 (до 30.06.2021), від 16.06.2021 № 611 (до 31.08.2021), від 11.08.2021 № 855 (до 01.10.2021), від 22.09.2021 № 981 (до 31.12.2021), від 15.12.2021 № 1336 (до 31.03.2022), від 23.02.2022 № 239 (до 31.05.2022), від 27.05.2022 № 630 (до 31.08.2022), від 19.08.2022 № 628 (до 31.12.2022), від 23.12.2022 № 1423 (до 30.04.2023), від 25.04.2023 № 383 (до 30.06.2023). Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX, що набрав законної сили 17 березня 2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, строк позовної давності для позивача з межах до його формального закінчення (06 червня 2020 року) продовжився згідно Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, тобто до 06 червня 2020 року, а так само, й такий строк позовної давності зупинений на підставі Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX, що набрав законної сили 17 березня 2022 року, тобто до моменту скасування карантину Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, а відтак твердження сторони відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом є безпідставними та такими, що не приймаються судом до уваги. Разом з тим, суд вважає за необхідне розглянути питання застосування строків позовної давності в контексті посилань представника відповідачів на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в адміністративній справі № 990/115/22 (постанова від 10.11.2022), висловлену ним в додаткових поясненнях від 09.11.2024. Так, Велика Палата Верховного Суду в мотивувальній частині вищезазначеної постанові зазначає, що: (1) проаналізувавши положення частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, можна дійти висновку, що нею встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, однак такі не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду (пункту 28 постанови); (2) розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів) - пункт 34 постанови; (3) введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (пункт 47 постанови). Обговорюючи питання можливості застосування в цій справі правового висновку Великої Палати Верхового Суду, викладеного в постанові № 990/115/22 від 10.11.2022, суд зауважує, що, по-перше в указаній постанові мова йде про застосування насамперед процесуальних строків, а по-друге, розглянуто правові підстави застосування таких строків саме в адміністративному судочинстві, яке за предметним та суб`єктним складом є відмінним від судочинства цивільного. Окрім того, як процесуальні строки, так і строки звернення з позовами до суду в адміністративному судочинстві не охоплюються положеннями Глави 19 Розділу V Книги першої Цивільного кодексу України (позовна давність), а тому правовий висновок Великої Палати Верхового Суду, на який посилається представник відповідачів, в цій справі застосований бути не може. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 5 КПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем надано суду належні та допустимі докази на підтвердження недобросовісних дій відповідача, що з урахуванням висновків, наведених вище, є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Проте, зважаючи на висновок про повне задоволення позовних вимог й таким чином втручання суду, як органу держави у право відповідачів на «мирне володіння майном», суд вважає за необхідне розглянути таке втручання з позицій відповідності статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зважаючи на викладене, суд зауважує, що враховуючи особливості правовідносин, які склались між сторонами, доцільно з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідачів на «мирне володіння майном», що гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання чи є заборгованість за судовим рішенням достатньо визначеною для того, щоб підпадати під концепцію «майно» в розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції з позицій дотримання прав позивача. Загальні принципи. «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів» (Стаття 1 Протоколу № 1 Конвенції). В силу статті 9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). У своїй прецедентній практиці, Європейський суд з прав людини постійно наголошує, що з огляду на положення Протоколу № 1 Конвенції, слід в кожному конкретному випадку встановлювати, що втручання у право на мирне володіння майном не становить порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в частині першій статті 1, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей. Застосування вказаних принципів в цій справі. Чи здійснюється втручання держави у право відповідачів на мирне володіння майном «згідно з законом». Загалом, недобросовісна поведінка будь якої особи або використання особою «права на зло» не відповідає загальній правовій доктрині справедливості в цілому. Тому органи державної влади, в тому числі й суди, як складові інституції судової гілки влади держави, повинні гарантувати дотримання основних прав і свобод людини і громадянина та в передбачуваний законом спосіб реагувати в разі порушення таких прав. Водночас, порушення відповідачем 1 загальних засад справедливості цивільного законодавства, яке виявилось в очевидному ухиленні від виконання судового рішення шляхом безоплатного відчуження майна не може не розцінюватись судом як недобросовісна поведінка на шкоду позивачеві, а тому повернення майнового стану відповідача 1 у первісний стан (до вчинення недобросовісних дій) шляхом втручання у право «на мирне володіння майно» має законні цілі. Чи відповідає втручання держави у право відповідачів на мирне володіння майном цілям, передбаченим частиною першої статті 1 Протоколу № 1 Конвенції. Оскільки призначенням Конвенції є гарантування «практичних та ефективних прав», суд вказує, що саме в інтересах суспільства є забезпечення виконання рішення, яке набрало законної сили, адже таке забезпечення сприяє підвищенню рівня довіри до держави з боку громадськості, тобто суспільства. Саме з указаною метою позбавлення власності відповідача 2 буде відповідати диспозиції частини першої статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, а тому й відповідати ї цілям. Чи є втручання держави у право відповідачів на мирне володіння майном «необхідним у демократичному суспільстві». В цій частині суд зазначає, що виконання судового рішення чи забезпечення його виконання шляхом повернення майнового стану недобросовісних осіб до первісного стану є складовою підвалиною демократії в цілому, тому позбавлення права власності однієї особи для реального і фактичного виконання рішення суду, за яким має бути забезпечене майнове право іншої особи відповідає критерію необхідності в демократичному суспільстві. Чи є заборгованість відповідача 1 за судовим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в цивільній справі № 754/8135/16-ц достатньо визначеною для того, щоб підпадати під концепцію «майно» в розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції (дотримання права позивача). Суд наголошує, що заборгованість, встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили є беззаперечно достатньо визначеною для того, щоб підлягати виконанню, становить концепцію «майно». Водночас, борг, встановлений судовим рішенням, яке не є остаточним і, таким чином, не підлягає безпосередній виплаті, не може вважатися «достатньо визначеним для того, щоб підлягати виконанню» і, відповідно, не є «майном» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece, § 59; Burdov v. Russia, § 40; Gerasimov and Others v. Russia, § 179; Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, § 45; Streltsov and other "Novocherkassk military pensioners" cases v. Russia, § 58). За таких обставин, суд керується принципом «condicio sine qua non» (умова, без якої певні обставини би не настали) та зазначає, що саме заборгованість відповідача 1 за судовим рішенням, яке набрало законної сили, є тією передумовою, наслідком якої є недобросовісні дії такого відповідача 1 з метою завдання шкоди позивачеві, як кредитору, а отже, останній набувши права вимоги на підставі рішення суду зазнав втручання у своє майнове право, що повністю відповідає концепції «майно», передбаченої статтею 1 Протоколу 1 Конвенції й таке втручання має бути виправлене (або поновлене) шляхом відновлення первісного майнового стану відповідача 1 у спосіб повернення в його власність майна, відчуженого за оспорюваними договорами дарування. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 968, 96 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved