Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 10 лютого 2023 року №573/5; зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які скасовані на підставі наказу Міністерства юстиції від 10 лютого 2023 року №573/5 - записів, внесених на підставі рішення від 12 листопада 2020 року №55095877, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. щодо державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва (гараж літера А), розташований за адресою: [ADDRESS] , щодо визнання права власності на гараж за [PERSON] . В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що позивач 23 грудня 2019 року уклав договір суперфіцію із [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А., зареєстрований в реєстрі за №2877. Відповідно до договору, позивач прийняв у користування земельну ділянку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:72:415:0034, на якій розташований належний позивачу об`єкт незавершеного будівництва (гараж літера А). Право власності на об`єкт незавершеного будівництва зареєстровано приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. за [PERSON] . Усі дії проведені законним способом та внесені відповідні дані до реєстру. Позивач випадково дізнався про засідання комісії МЮУ за скаргою [PERSON] щодо скасування реєстрації права власності за [PERSON] . Позивача жодним чином не повідомляли про розгляд скарги МЮУ. Лише 24 квітня 2023 року позивач самостійно знайшов оскаржуваний наказ на сайті МЮУ. Позивач стверджує, що Наказ МЮУ є незаконним з тих підстав, що 16 листопада 2022 року КСУ визнав неконституційним припис ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який надає повноваження МЮУ позбавляти особу права власності шляхом скасування державної реєстрації на підставі помилок державного реєстратора. Крім того, позивач не був повідомлений про розгляд скарги відносно скасування права власності на його майно. Оскаржуваний наказ не містить належної мотивувальної частини та вказівок про конкретні порушення нотаріуса (а.с.1-40). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 травня 2023 року визначено головуючого суддю Митрофанову А.О. (а.с.42). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження (а.с.43). 11.07.2023 до суду надійшов відзив представника МЮУ, у якому просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування зазначає, що розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється МЮУ в межах компетенції, визначеної законом, зокрема на предмет наявності чи відсутності порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора. Рішення КСУ не може вплинути на спірні правовідносини, оскільки вони виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Щодо повідомлення позивача про засідання колегії, то відповідне повідомлення містилось на сайті МЮУ. Крім того, законодавство не передбачає повноважень МЮУ щодо внесення відомостей до реєстрів на підставі рішення суду про скасування наказу МЮУ (а.с.55-111). Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року №86, призначено проведення автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із неможливістю продовжувати розгляд справи суддею Митрофановою А.О. у зв`язку із відрахуванням її зі штату суду, пов`язаного із закінченням строку відрядження (а.с.116). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 лютого 2024 року визначено головуючого суддю Кицюк В.С. (а.с.117-118). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року справу прийнято до провадження та продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.119). Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 23 грудня 2019 року [PERSON] (власник) та [PERSON] (суперфіціарій) уклали договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), предметом якого є те, що власник надає, а суперфіціарій приймає в стороке платне користування земельну ділянку площею 0,0759 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:415:0034, для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А., зареєстровано в реєстрі за №2877 (а.с.19-22). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №215623973 від 09 липня 2020 року, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:415:0034 площею 0,0759 га, землевласник [PERSON] , суперфіціарій [PERSON] (а.с.17) Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №232168455 від 12 листопада 2020 року, приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва, гараж літера А, загальна площа 84,7 кв.м., готовність 42% за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:415:0034, за [PERSON] , підстава для державної реєстрації: договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), серія та номер 2877, виданий 23 грудня 2019 року, видавник приватний нотаріус КМНО Михайленко С.А.; декларація про початок будівельних робіт, серія та номер КВ011200511937, виданий 20 лютого 2020 року, видавник Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55095877 від 12 листопада 2020 року, приватний нотаріус КМНО Прокудіна Л.Д. (а.с.18). Наказом Міністерства юстиції України від 10 лютого 2023 року №573/5 скаргу [PERSON] від 07 лютого 2022 року задоволено, скасовано рішення від 12 листопада 2020 року №55095877, прийняте приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. (а.с.10). Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначаються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року №1127. Відповідно до ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного наказу)рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду. Міністерство юстиції України розглядає: 1) скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України; 3) повідомлення державного реєстратора про виявлений ним факт використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128 затверджено Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції. Відповідно до п.2 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128, розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом. Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком. Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - колегії), положення про які затверджуються Мін`юстом. Склад колегій затверджується Мін`юстом чи відповідним територіальним органом. Згідно з п.10 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128, для забезпечення можливості участі у колегіальному розгляді скарги у сфері державної реєстрації скаржника, державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту, рішення, дія або бездіяльність яких оскаржується, а також інших заінтересованих осіб, зазначених у скарзі у сфері державної реєстрації або встановлених відповідно до відомостей реєстрів (далі - заінтересовані особи), або надання зазначеними особами письмових пояснень по суті скарги Мін`юст чи відповідний територіальний орган не пізніше ніж за два дні, а під час воєнного стану - за 15 днів до дня засідання колегії забезпечує оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті інформації про дату, час і місце такого засідання, а під час воєнного стану - про дату засідання, та додатково повідомляє зазначену інформацію заінтересованим особам засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі у сфері державної реєстрації, доданих до неї документах, повідомлено заінтересованою особою або встановлено з інших офіційних джерел). Також необхідно звернути увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року у справі №814/2229/17, відповідно до якої Верховним Судом відхиляються доводи відповідача щодо можливості позивача ознайомитися зі змістом відповідних наказів на офіційному сайті Міністерства юстиції України, оскільки відповідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а отже позивач не зобов`язаний здійснювати моніторинг сайту Мін`юсту щодо розміщення на ньому такої інформації. У матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення заінтересованої особи [PERSON] про дату засідання комісії Міністерства юстиції України. Крім того, відповідно до положень вищезазначених нормативно-правових актів предметом розгляду комісії є лише процедурні порушення, вчинені державним реєстратором (нотаріусом) під час здійснення реєстраційних дій. Однак вбачається, що комісія, розглядаючи скаргу, перевіряла не лише дотримання державним реєстратором процедури проведення реєстраційних дій, а й вирішувала спори про право, тим самим виходила за межі своєї компетенції, що є також підставою для визнання наказу Міністерства юстиції України незаконними. Також, відповідно до п.9 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128, під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує: 1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту; 2) чи було оскаржуване рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту прийнято, вчинено на законних підставах; 3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації або відмовити в її задоволенні; 4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації; 5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню. Однак, всупереч наведеним приписам, колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції при розгляді скарги [PERSON] не встановлено наявність обставин, якими обґрунтовується скарга, зокрема шляхом перевірки відомостей з Державного реєстру, розгляд скарги проведено поверхнево та формально, що підтверджується тим, що скасовуючи рішення державного реєстратора колегією у висновку від 15 листопада 2022 року зазначено, що приватний нотаріус Проскудіна Л.Д. прийняла оскаржуване рішення за обставин, коли подані документи не давали змогу встановити набуття права власності [PERSON] на об`єкт незавершеного будівництва (гараж літера А). Необхідно також звернути увагу, що відповідно до п.17 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128, у разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує новий розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial