Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

У березні 2024 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що 14 січня 2024 року між нею та ФОП- [PERSON] було укладено Договір на виготовлення ліжка згідно замовлення №140101. Відповідно до умов Договору виконавець зобов`язується виконати за замовленням замовника роботу із виготовлення ліжка з усіма складовими та фурнітурою із власного матеріалу та власними засобами, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Вартість ліжка за договором становить 30670 грн., вартість роботи виконавця 1700 грн., строк виготовлення 10-15 робочих днів з моменту оплати. На виконання договору позивачкою було здійснено оплату в загальній сумі 15\~000,00 грн., шляхом безпосередньої передачі готівки в розмірі 5000,00 грн. в момент підписання договору та здійснення оплати на банківський рахунок в розмірі 10000,00 грн. Відповідачка мала завершити виробництво товару до 05.02.2024р. Зазначає, що протягом строку виконання Договору та станом на дату подання позову відповідачка фактично відмовляється від виконання договору у відповідності до його істотних умов, зокрема відповідачем порушено строк виготовлення товару. Враховуючи, що відповідачка отримала від позивачки 15000,00 грн. за договором, порушила істотні умови договору в наслідок чого позивачці було завдано збитків та моральної шкоди, яку вона оцінює в 100\~000 грн. Вказала, що відповідач має повернути борг та сплатити пеню на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 24\~000 грн. (30\~670 грн.*3%*17 днів). Просила суд: розірвати договір від 14 січня 2024 р. на виготовлення ліжка згідно замовлення\~№140101,\~укладеного між\~ [PERSON] \~та \~ФОП- [PERSON] ; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] 139\~000,00 грн. судові витрати та витрати на правову допомогу в розмірі 84000 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2024 року відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження. 02 квітня 2024 року від відповідача ФОП [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовними вимогами, зазначає, що істотні умови договору не були погоджені сторонами, бланк замовлення також не був погоджений та підписаний сторонами, а позивач жодних оплат не здійснила. Зазначає, що у березні до неї звернувся громадянин України, який представився [PERSON] , та на свою вимогу отримав кошти, які він помилково оплатив на рахунок відповідача. Кошти йому були повернуті 07.03.2024 року. Також відповідачка не визнає вимоги щодо стягнення штрафних санкцій, витрати на правову допомогу . Просить відмовити в задоволені позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, підтвердив, що відповідачкою було повернуто 10\~000,00 грн. Просив позов задоволити з урахуванням підтриманою частини вимог. У судове засідання відповідачка не з`явилась, Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, причини неявки суду не повідомила. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справу суді першої інстанції» від 12.06.2009№2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124Конституції України\~та\~статті 3ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 2 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено, що законодавство про захист прав споживачів складається з цього\~Закону, ЦК України,\~ГК України\~та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Відповідно до\~статті 11ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору. Частиною першою\~статті 626ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою\~статті 627ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої\~статті 638ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Закон України «Про захист прав споживачів»\~регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до пункту 7 частини першої\~статті 1цього Закону\~договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції (частини перша та друга\~статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів»). При розгляді справи судом встановлено, що\~14 січня 2024 року між [PERSON] та ФОП- [PERSON] було укладено Договір на виготовлення ліжка згідно замовлення №140101. Позивачкою було здійснено\~оплату в\~загальній сумі\~15\~000,00\~грн.,\~шляхом безпосередньої\~передачі готівки\~в розмірі\~5000,00\~грн.\~у якості\~авансу в\~момент підписання\~договору та\~здійснення оплати\~на банківський\~рахунок в\~розмірі 10000,00\~грн.В подальшому відповідачкою було повернуто 10\~000,00 грн., 5000,00 грн. повернуті не були. Дані обставини визнавались сторонами при розгляді справи, тому суд приходить до висновку, що між сторонами фактично укладено договір про надання послуг. Згідно з ч.1 ст.901 ЦK України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, закріплені ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів». Пунктом 7 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договором є усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом. Зазначені вище обставини свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, що унормовані ЗУ «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Так, підставою для виникнення зобов`язання між позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] стали домовленості щодо надання послуг з виготовлення ліжка. Позивачка виконала свій обов`язок щодо часткової оплати товару, але ФОП- [PERSON] в порушення домовленості, вищезазначені роботи не було закінчено. Дані обставини не оспорювались сторонами при розгляді справи. Статтею 651ЦК\~України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст.4ЦПК\~України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст.16ЦК\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У ст.627ЦК\~України зазначено, що відповідно до статті 6цього\~Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.525ЦК\~України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Відповідно до положень частини першої статті 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, прострочення впродовж тривалого часу виконання зобов`язання відповідачем надало право позивачу відмовитися від замовлення та вимагати повернення коштів. У відповідачки виникло зобов`язання повернути отримані кошти. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, позивач правомірно заявила вимогу до відповідача про повернення їй 5000,00 грн., які нею сплачено відповідачці за надання послуг з виготовлення ліжка, яке вона не отримала. Посилання відповідача на те, що договір не виконаний з вини позивача, суд до уваги не приймає, оскільки доказів цим обставинам не надала, не заявила клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Сплачені кошти позивачем по суті є авансом, які підлягають поверненню, у разі не виконання договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивачки в частині стягнення з відповідачки сплачених нею грошових коштів в розмірі 5000,00 грн. підлягає до задоволення. Щодо вимоги про стягнення неустойки. Згідно ч.\~5\~ст.10\~ЗУ «Про\~захист прав\~споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Як вбачається з матеріалів справи позивачем надано розрахунок пені за період 06.02.2024 року по 29.02.2024 року на суму 30\~670 грн. (вартість ліжка). За правилами\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1\~ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6\~ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2\~ст.43 ЦПК України\~обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами\~ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд вважає законним та обґрунтованим наданий до суду розрахунок, оскільки він відповідає вимогам закону, що регулюють відповідні правовідносини та не був спростований відповідачем. Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивачки в частині стягнення з відповідачки пені підлягає задоволенню частково, а саме в розмірі 5\~000 грн., враховуючи і період прострочення, і суму коштів, які підлягають поверненню. Щодо стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до роз`яснень, які містяться у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 травня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи обставини, встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди, внаслідок невиконання останнім зобов`язань з виготовлення ліжка. Зокрема, позивачка змушена була звертатись до суду з позовом для поновлення її порушених прав, що вимагало, в свою чергу, додаткових зусиль та часу, що беззаперечно змінило звичний спосіб її життя. На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивача до відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 5000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає розумним та співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу. Визначений позивачкою розмір моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн. суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, позивачкою не подано суду належних і допустимих доказів на підтвердження запропонованого нею розміру моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн., тобто значно більшого у порівнянні з тим, який було визначено судом. Судом також враховується правова позиція Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимогист.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved