Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Ліфшиць З.О., 11.09.2024 року звернулась до суду із позовною заявою, в подальшому уточнивши її зміст 15.10.2024 року, в якій просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав у відношенні дочки - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею та знаходиться повністю на її утриманні. [PERSON] (далі за текстом - відповідач) ухиляється від батьківських обов`язків, не цікавиться станом здоров`я та життя доньки, не проявляє батьківської уваги та піклування. Відповідач фактично зник з життя доньки. [PERSON] не бачила свого батька понад три роки, відповідач не проявляє жодного бажання для того, щоб бачитись із власною донькою. В липні 2024 року відповідач добровільно написав заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Тобто, зберігати за собою право залишатися батьком [PERSON] він також немає. У зв`язку з вищевикладеним, вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 24.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 30-31). Правом на участь в судовому засіданні сторони не скористались, подавши заяви, кожен окремо, про розгляд справи за їх відсутності. Позивач та її представник пред`явлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх. Відповідач в судове не з`явився, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява, датована 14.07.2024 року, в якій він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Представник виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Іванова О.В. в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій просить проводити судове засідання без її участі, при вирішенні питання по суті покладалась на розсуд суду. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши та оцінивши наявні у справі письмові докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, визнання відповідачем позову на стадії підготовчого провадження у справі, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, у тому числі неповнолітньої [PERSON] вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження на підставі ч.3 ст.200, ст.206 ЦПК України, виходячи з такого. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 03.02.2011 року відділом державної реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу, актовий запис №124. Батьком у свідоцтві про народження зазначений [PERSON] . Матір`ю у свідоцтві про народження зазначена [PERSON] (а.с.9). Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розрізано (а.с 10). 15 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області, актовий запис № 111 (а.с. 11). Згідно із заявою, посвідченою нотаріусом Ієхіель Дівіловим у місті Хайфа, Ізраїль від 11.07.2024 року, [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 13-15). Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком (матір`ю) обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько (матір) ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). В рішенні ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (Strand Lobben and Others v. Norway, заява № 37283/13) зазначено, що коли інтереси дитини суперечать інтересам батьків, органи влади повинні встановлювати справедливий баланс цих інтересів, при цьому особливе значення надається найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Судовим розглядом встановлено, що відповідачпротягом тривалого часу ухиляється від виконання обов`язків по вихованню своєї неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З урахуванням вищевикладеного, визнання відповідачем позовних вимог, яке не суперечить закону, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених позивачем вимог та можливість позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні його неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що саме таке рішення буде відповідати вимогам Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини та нормам Сімейного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до положення ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України. Враховуючи, що позов пред`явлено 11 вересня 2024 року, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь [PERSON] , на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 11 вересня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с. 1). У порядку п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved