Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

12.06.2024 року позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON] засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором без номеру від 08.02.2021 року у розмірі 62806,68 грн. станом на 22.05.2024 року, з яких: 36747,23 грн. - заборгованість за кредитом та 26059,63 грн. - заборгованість по процентам, а також судові витрати за розгляд справи у суді у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3028,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що 08.02.2021 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір без номеру у порядку ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України на підставі анкети-заяви [PERSON] про приєднання до «Умов надання банківських послуг» і «Тарифів банку», які були отримані відповідачкою для ознайомлення в письмовій формі. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг, зокрема кредитний, зі сплатою на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Позивач вказав, що за умовами вказаного договору відповідачці було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених сторонами та в межах кредитного ліміту. Відповідачка в процесі користування кредитним рахунком не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив вимоги статей 526, 527, 530, 610, 1054 ЦК України, тобто ухилилась від виконання взятих на себе зобов`язань, що стало підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою. Ухвалою судді від 26.06.2024 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін у справі, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.47). Вказану ухвалу позивач отримав засобами Електронного суду 26.06.2024 року (а.с.49), а відповідачка засобами поштового зв`язку 04.07.2024 року (а.с.46). У межах визначеного в ухвалі судді про відкриття провадження строку відповідачка 19.07.2024 року подала відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, посилаючись на те, що вона не підписувала умови та правила надання коштів у кредит, які позивач вважав такими, що діють між сторонами, надані суду докази заборгованості не є належними, оскільки не завірені належним чином позивачем як юридичною особою та вона не погоджувалася на кредитний характер взаємовідносин між сторонами (а.с.51-57). Копія відзиву у порядку ч.4 та п.2 ч.5 ст.178 ЦПК України була направлена позивачеві (а.с.61). 16.08.2024 року на адресу суду надійшов документ з боку позивача в особі його представника за довіреністю під назвою «відповідь на відзив», в якому позивач повідомив суд, що позиція відповідачки, викладена у відзиві не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки кредит відповідачкою був отриманий, а докази, додані до позовної заяви, належним чином завірені та повинні використовуватися судом при розгляді справи по суті (а.с.62-64). Копія даного документу була направлена відповідачці засобами кур`єрської поштової служби (а.с.65). 03.09.2024 року позивачка ознайомилася із матеріалами справи (а.с.68). Ухвалою судді від 03.09.2024 року позивачу було відмовлено у приєднанні до матеріалів справи відповіді на відзив як заяви по суті позову, оскільки він був поданий поза межами встановленого ухвалою судді про відкриття провадження строку без подання заяви про продовження строку для його подання, встановлено наявність у справі двох заяв по суті позову: позовної заяви та відзиву та продовженого розгляду справи із встановленням відсутності правових підстав для подання інших заяв по суті позову (а.с.69). 04.09.2024 року відповідачка приєднала до матеріалів справи документи про свою хворобу у стаціонарі у період з 23.11.2021 року до 29.11.2021 року та довідку про свої доходи за період з 01.02.2024 року до 31.07.2024 року з Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 12.08.2024 року, зокрема, що вказаний дохід склав 16145,00 грн. (а.с.72-74). 23.09.2024 року на адресу суду з боку позивача надійшли письмові пояснення у порядку ст.43 ЦПК України, які за своєю правовою природою та змістом були ідентичні заяві від 16.08.2024 року під назвою «відповідь на відзив», який суд не прийняв до уваги, та в яких позивач вказував, що заявлені вимоги позивача є законними, відповідачка сама погодилася на укладання кредитного договору з виплатою процентів, усі надані суд документи належним чином завірені та можуть використовуватися як докази при розгляді справи. Інші заяви, клопотання від сторін не надходили та інші процесуальні дії у справі не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 08.02.2021 року [PERSON] підписала заяву-анкету відповідно до вимог ст.634 ЦК України, в якій підтвердила, що вона ознайомилася з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які разом складають між відповідачкою та позивачем договір про надання банківських послуг (а.с.8). Вказана заява не містила норму про те, що кредитний договір між сторонами є процентним та що на відповідачку покладається обов`язок зі сплати процентів за користування коштами позивача. В той же час відповідачка факт не підписання вказаної анкети з її боку довести не змогла, а тому кредитний договір між сторонами суд встановлює таким, що був укладений, оскільки заповнення анкети для отримання кредиту з погодженням з відповідними умовами є належним доказом укладання відповідного правочину безвідносно того, що вказана форма не містить підпису обох сторін та не затверджена печаткою позивача.. Для отримання банківських послуг [PERSON] отримала у позивача банківську картку № [NUMBER] зі строком дії до 31.10.2027 року (а.с.21) з відповідним лімітом по ній на протязі усього часу дії договору між сторонами (а.с.22). При цьому суд приймає як належний доказ, оскільки він є первинним бухгалтерським документом з відповідною юридичною силою, надану позивачем виписку по картці, виданої на ім`я відповідачки від 22.05.2024 року, в якій чітко встановлено, що [PERSON] користувалася коштами позивача до 25.10.2021 року на побутові та інші потреби з власної ініціативи (а.с.10-20). Посилання відповідачки на неналежність вказаного доказу суд відкидає, оскільки він належним відповідно до норм п.62 «Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України», затвердженого постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 року №75 (зі змінами на підставі постанови №209 від 26.09.2022 року). Посилання відповідачки на той факт, що надані суду докази не є належними в силу ст.95 ЦПК України, оскільки позивач не поставив на наданих суду документах свою гербову печатку та слова «Згідно з оригіналом» з найменуванням посади, прізвища та ініціалів уповноваженої особи та її особистого підпису, то в цій частині доводи відповідачки спростовуються наявними матеріалами справи, а саме усі копії додатків до позовної заяви завірені представником позивача за довіреністю [PERSON] із вказівкою дати та його підписом та фразою «Згідно з оригіналом», а виписка по рахунку взагалі містить на кожній сторінці так звану «мокру» печатку позивача із зазначенням «Напрямок технологій стягнення проблемних активів» із підписом представника, а тому доводи відповідачки, викладені у відзиві не позовну заяву не є спроможними та не спростовуються дійсними дослідженими судом доказами. В той же час суд погоджується із доводом відповідачки про неможливість стягнення із нею процентів за користування кредитом станом на 22.05.2024 року у розмірі 26059,63 грн, оскільки вказане нарахування не відповідає підписаним відповідачкою заяві-анкеті про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 08.02.2021 року, оскільки не містить умов щодо можливості позивача нараховувати відсотки за користування отриманими у нього відповідачкою коштами, а наданий суду витяг з Умов та правила надання банківських послуг (а.с.24-30), як і витяг із Тарифів по картках «Зелена» (а.с.31-32) не містять підпису відповідачки, що вказує, що зазначені в них умови відповідачка та позивач не погоджували. У даному випадку мова йде про те, що на вказаній складовій договору позики, крім заяви відповідачки від 08.02.2021 року, відсутні ознаки підтвердження відповідачки саме на ті умови, які запропонував позивач відповідно до його розрахунків у позовній заяві та у виписці по картці, виданій відповідачу (а.с.5-7, 10-20). Щодо підписаного відповідачкою 08.02.2021 року паспорту споживчого кредиту «Кредитна картка «Зелена» зі встановленим строком дії до 01.07.2021 року, то вказаний документ суд не може прийняти як належний доказ для стягнення з відповідаки відсотків за користування кредитом, оскільки паспорт кредиту не є кредитним договором у розумінні вимог Цивільного кодексу України, зокрема ст.634, не відноситься до його складових та не може застосовуватися як належний доказ погодження між сторонами такої істотної умови кредитного договору як сплата процентів за користування коштами позивача, а також мав обмежений у часі строк дії, який не міг вплинути на правовідносини, які склалися між сторонами після 01.07.2021 року. Підсумовуючи викладене суд встановлює, що даних про укладання між сторонами кредитного договору зі сплатою відсотків за користування коштами позивача не має через відсутність будь-яких доказів вказаного факту, зокрема підписаних відповідачкою документів на підтвердження саме процентного кредитного договору між сторонами, оскільки жоден з наявних документів у справі не вказує, що відповідачка погоджувалася на нарахування на отримані нею кредитні кошти процентів за їх використання. Таким чином, відповідно до аргументації суду позивач має право, виключно на отримання тіла кредиту у розмірі 36747,23 грн., в іншій частині вимоги позивача не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Посилання відповідачки на свій дохід у першій половині 2024 році суд до уваги не приймає, оскільки рівень доходу не може вплинути на факт неналежного виконання відповідачкою взятих на себе за кредитним договором зобов`язань та лише вказує на дохід відповідачки у період після укладання кредитного договору. Враховуючи принцип будь-якого кредитного договору про те, що він укладається на власний ризик сторін, саме відповідачка повинна нести ризики неможливості його виконання та передбачати такі наслідки для себе, оскільки в іншому випадку вона кредит взагалі могла не отримати, якщо б повідомила позивачу вказану інформацію станом на час його отримання. Щодо хвороби відповідачки один тиждень у листопаді 2021 року, то вказана обставина, відповідно до вимог процесуального закону також не може вплинути на прийняте судом рішення, оскільки в іншому випадку будь-яка особа, маючи не виконанні кредитні зобов`язання постійно хворіла б з метою уникнення юридичної відповідальності за відповідним договором. Саме тому ЦК України в цій частині не містить жодних підстав для зменшення можливостей стягнення за ініціативою суду при підтвердженні заявлених вимог, окрім зменшення розміру неустойки на підставі ст.551 ЦК України, яка в даній справі позивачем не заявлялася та не могла бути заявлена, враховуючи вимоги п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Крім цього, в даній справі кредитні правовідносини між сторонами припинилися 12.06.2024 року, коли позивач звернувся до суду із вимогою до відповідачки, не зважаючи на те, що строк виданої відповідачці картки на той час не сплинув. Так, із правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги у розмірі 36747,23 грн. із 62806,86 грн. заявлених, що становить 58,51% від ціни позову, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути 58,51% від сплаченого при зверненні до суду позивачем судового збору у розмірі 3028,00 грн., що становить 1771,68 грн. Іншу суму сплаченого судового збору слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial