Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

Представник позивачки адвокат Попова І.П., яка діє на підставі ордеру серії СА №1096245 від 03.09.2024, звернулась до суду з позовом, в якому просила зняти обтяження з майна шляхом скасування заборони на нерухоме майно та виключення запису з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна: тип обтяження заборона на нерухоме майно; реєстраційний номер обтяження 12308002; зареєстровано 22.03.2012 за №12308002 Третьою севастопольською державною нотаріальною конторою; підстава обтяження заборона на відчуження об`єкту строком на п`ять років, 3-897, 22.03.2012, Третя Севастопольська державна нотаріальна контора, державний нотаріус Каленкович О.М.; об`єкт обтяження квартира за адресою [ADDRESS] , номер РВПН 35461137; власник [PERSON] , [INFO] , код [NUMBER] , [ADDRESS] ; заявник Третя Севастопольська державна нотаріальна контора. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що спірна квартира входить до складу спадщини після смерті бабусі позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідна квартира була набута [PERSON] у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яку було оголошено померлою рішенням суду від 02.06.2011. Під час видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.03.2012 на спірну квартиру, нотаріусом Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори одночасно було зареєстровано обтяження щодо такої квартири заборона на відчуження об`єкту строком на п`ять років, оскільки спадкодавець [PERSON] оголошена померлою за рішенням суду. На теперішній час єдиним спадкоємцем спадщини після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, є позивачка. Проте позивачка не може отримати свідоцтво про право на спадщину щодо спірної квартири через наявність зареєстрованого відповідного обтяження, незважаючи на те що п`ятирічний строк дії такого обтяження сплинув. Неможливість зняти відповідне обтяження обумовлюється тим, що внаслідок окупації території АР Крим у 2014 році до теперішнього часу повноваження по виконанню обов`язків Третьої Севастопольської державної нотаріально контори не були передані іншим органам, а нотаріальні архіви та документи нотаріального діловодства не передавались на підконтрольну органам державної влади територію України. В той же час діюче законодавче регулювання нотаріальної діяльності допускає зняття відповідного обтяження в позасудовому порядку лише за умови наявності доступу до матеріалів нотаріальної справи, в межах якої здійснювалась реєстрація відповідного обтяження, за місцем зберігання такої справи. Оскільки позивачка не має можливості в позасудовому порядку зняти відповідне обтяження, то вона змушена звертатись до суду з даним позовом. Відповідачі заперечили проти позову та у письмових відзивах просили відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень посилаються на те, що відповідні державні органи юстиції не є належними відповідачами за даним позовом, оскільки діями та бездіяльністю таких суб`єктів не порушувались права позивачки, а заявлені позовні вимоги не стосуються безпосередньо таких суб`єктів. 06.09.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.10.2024 року представником позивача до суду подане клопотання про заміну відповідачів та позовну заяву (в уточненій редакції) до відповідачів Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). 24.10.2024 від представника відповідачів [PERSON] , яка діє в порядку самопредставництва відповідних державних органів, на адресу суду надійшли відзиви проти позову, які є майже тотожними за своїм змістом, в яких викладено обґрунтування позиції відповідачів. 29.10.2024 від представника позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів. У відповіді на відзив вказується, що в даному випадку, у зв`язку із тимчасовою окупацією АР Крим, а також у зв`язку з тим, що наказом Міністерством юстиції України від 25.04.2014 №92/7, чисельність працівників Головного управління юстиції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополя була повністю скорочена, а повноваження по виконанню обов`язків не були передані іншим органам, в тому числі Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори, що вказує на те, що держава, в особі відповідних органів, не забезпечила реалізацію можливості зняття заборони нотаріусом у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою, що передбачено нормами законодавства. З огляду на вказане, щодо порушеного права позивачки має відповідати держава, яка залучена до участі в цій справі в особі Міністерства юстиції України та його територіального органу ЦМУ МЮ (м. Київ). Третя особа в судове засідання не з`явилась, проте надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність та зазначила, що при вирішенні судом справи по суті покладається на думку суду. Представник позивачки в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що наявність відповідного обтяження, яке є предметом позовних вимог, перешкоджає позивачці реалізувати право на отримання спадщини. Зауважила, що незважаючи на те, що строк дії відповідного обтяження сплинув, а відтак воно втратило свою дію, але на теперішній час відсутня можливість у позасудовому порядку зняти таке обтяження, оскільки держава не забезпечила передачу відповідних повноважень і нотаріальних справ державним органам на підконтрольній території. Представник відповідачів заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві. Додатково зазначила, що позивачем не доведено порушення її прав та інтересів безпосередньо діями чи бездіяльність відповідачів, а відтак позов пред`явлений до неналежних відповідачів, що є підставою для відмови у позові. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є квартира за адресою: [ADDRESS] , (далі спірна квартира) яка належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №3-896 від 22.03.2012 /а.с. 15-16, 19, 21-22/. Свідоцтво про право на спадщину №3-896 від 22.03.2012 було видане Третьою Севастопольською державною нотаріальною конторою внаслідок заведення спадкової справи №895/2011, що була заведена після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] /а.с. 14, 17-18/. Реєстрація факту смерті [PERSON] здійснювалась на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси №2о-94/11 від 02.06.2011, яким суд оголосив [PERSON] померлою особою /а.с. 13/. Згідно відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за спірною квартирою наявне зареєстроване обтяження наступного змісту: - тип обтяження заборона на нерухоме майно; реєстраційний номер обтяження 12308002; зареєстровано 22.03.2012 за №12308002 Третьою севастопольською державною нотаріальною конторою; підстава обтяження заборона на відчуження об`єкту строком на п`ять років, 3-897, 22.03.2012, Третя Севастопольська державна нотаріальна контора, державний нотаріус Каленкович О.М.; об`єкт обтяження квартира за адресою [ADDRESS] , номер РВПН 35461137; власник [PERSON] , [INFO] , код [ADDRESS] ; заявник Третя Севастопольська державна нотаріальна контора. /а.с. 21/. [INFO] [PERSON] померла /а.с. 20/. Після її смерті приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицькою Е.А. заведено спадкову справу №112/2022 (номер у Спадковому реєстрі 69534128) /а.с. 23/. Постановою від 31.07.2024 приватний нотаріус Левицька Е.А. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спірної квартири, яка належала померлій [PERSON] , у зв`язку з наявністю зареєстрованого обтяження від 22.03.2012 заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 12308002 /а.с. 24/. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України місцезнаходження Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори розташоване на території м. Севастополь /а.с. 26/. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 21.08.2024 за вих. №117986/141102-33-24/37.1 чисельність працівників Головного управління юстиції в АР Крим та м. Севастополі була повністю скорочена на підставі наказу Міністерства юстиції України від 25.04.2014 №92/7, а повноваження по виконанню обов`язків не були передані іншим органам, в тому числі Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори. Нотаріальні архіви та документи нотаріального діловодства приватних нотаріусів та державних нотаріальних контор АР Крим та м. Севастополя до Державного нотаріального архіву Херсонської області не передавались /а.с. 27/. За таких обставин на теперішній час позивач вважає, що право власності на спірну квартиру входить до складу спадщини померлої [PERSON] і в порядку спадкування перейшло до позивачки, але вона позбавлена можливості підтвердити та зареєструвати у встановленому законом порядку своє право через відсутність механізму зняття обтяження з нерухомого майна строк дії якого сплинув, а тому звернулась до суду з даним позовом. Тож спір виник з правовідносин про право власності і регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952), Закону України від 02.09.1993 №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі Закон №3425) тощо. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК (статті 1218, 1231 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Частиною першою статті 1297 ЦК передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. В той же час за змістом ст. 331 ЦК право власності на нерухоме майно, яке відповідно до закону підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952 право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Разом з тим, варто звернути увагу, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону №1952 не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. В цьому контексті слід зауважити, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК. Відповідно до ст. 47 ЦК правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п`яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв`язку з відкриттям спадщини. Нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно із п. 4 ст. 4 Закону №1952 державній реєстрації підлягають обтяження речових прав на нерухоме майно, зокрема, заборона відчуження та/або користування, арешт. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону №1952 нотаріус - є державним реєстратором. Частиною 1 статті 3 Закону №3425 визначено, що нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Пунктом 9 частини 1 статті 34 Закону №3425 передбачено, що нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості, що підлягають державній реєстрації. Вчинення нотаріальної дії «зняття заборони» регулюється статтею 74 Закону №3425, главою 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (далі - Порядок) «Накладання та зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації», Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22.12.2010 (далі - Правила). Відповідно до ст.74 Закону №3425 нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) у зв`язку із, зокрема, спливом строку, на який накладено заборону відчуження, або за рішенням суду. За змістом пп. 5.1 п. 5 глави 15 розділу ІІ Порядку нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою. Якщо заборону знімає нотаріус, який її не накладав, він направляє за місцем зберігання справи, що містить відомості про накладання заборони, повідомлення про зняття заборони. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що стосовно спірної квартири 22.03.2012 нотаріусом Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори було зареєстровано обтяження №12308002 «заборона на нерухоме майно» у зв`язку із встановленою ч. 2 ст. 47 ЦК забороною на відчуження такого об`єкту строком на п`ять років. Натомість відповідно ч. 2 ст. 1 до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Внаслідок такої тимчасової окупації державні органи юстиції фактично не здійснюють свою діяльність на окупованій території, повноваження по виконанню їх обов`язків не були передані іншим органам, а нотаріальні архіви та документи нотаріального діловодства державних нотаріальних контор АР Крим та м. Севастополь не передані на підконтрольну державним органам територію України. Внаслідок такої ситуації на теперішній час відсутня можливість у позасудовому порядку вчинити нотаріальну дію зі зняття обтяження зі спірної квартири, оскільки неможливо виконати вимоги пп. 5.1 п. 5 глави 15 розділу ІІ Порядку. В той же час за матеріалами справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про анулювання актового запису про смерть [PERSON] , яка була оголошена померлою рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.06.2011 №2о-94/11 і внаслідок чого ВДРАЦС по м. Черкаси було зареєстровано факт смерті такої особи 14.06.2011, про що складений відповідний актовий запис про смерть №16 від 20.07.2011. За таких обставин п`ятирічний строк дії обтяження №12308002 щодо спірної квартири вочевидь сплинув і судом не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність подальшого збереження такого обтяження. Звертаючись до суду з позовною заявою позивач визначив в якості відповідачів Міністерство юстиції України та його структурний підрозділ Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), як спеціальні державні органи, які представляють інтереси держави у спірний правовідносинах. Зважаючи на доводи представника відповідачів суд звертає увагу, що в даному випадку відповідно до ст. 47 ЦК метою внесення запису про заборону відчуження майна спадкоємцями, які успадкували його від особи, яка оголошена померлою за рішенням суду, строком на п`ять років, є гарантування забезпечення державою прав цієї особи на належне їй майно, у випадку її появи або встановлення місця перебування. Отже слід виснувати, що накладення заборони на нерухоме майно та збереження відомостей про обтяження здійснено задля реалізації публічного інтересу із забезпечення встановленого державою публічного правопорядку в частині регулювання майнових відносин учасником яких була особа, яка оголошена померлою, тобто відповідне обтяження вчиняється в інтересах держави, яка у спірних правовідносинах представлена державним органом, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Приписами п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі Положення № 228), визначено, що Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна тощо. Пунктом 3 частини 2 Положення № 228 передбачено, що основним завданням Мін`юсту, зокрема, є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна. Таким чином в даному випадку належним відповідачем по справі є держава в особі Міністерства юстиції України та його територіального органу за місцем розгляду судової справи. За таких обставин пред`явлення позову до Міністерства юстиції України та його територіального органу ЦМУ Мінюсту 9 (м. Київ), як до відповідачів, в даному випадку є правильним, оскільки саме такі суб`єкти є належними в частині представництва інтересів держави у спірних правовідносинах. Отже з огляду на характер та обставини спірних правовідносин, а також обраний позивачем спосіб захисту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги пред`явлені до належних відповідачів. Таким чином, за змістом спірних правовідносин судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність правових підстав необхідності у подальшому збереженні заходу обтяження спірної квартири з реєстраційним номером 12308002. В той же час позивачка набула у спадщину спірну квартири після смерті своєї баби [PERSON] , що належала померлій, а відтак набула право власності на таке майно. Враховуючи, що позивачка обмежена у можливості отримати документ про підтвердження набуття у власність спірної квартири, то її права, як спадкоємця порушені та підлягають захисту в обраний позивачкою спосіб шляхом зняття відповідної заборони на нерухоме майно. Разом з тим, стосовно вимоги про виключення запису з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна, то слід зауважити, що дана вимога не відповідає критерію ефективності обраного позивачкою способу захисту. В цьому контексті слід звернути увагу, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №1952). Згідно ч. 3 ст. 26 Закону №1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Аналіз змісту наведених положень законодавчої норми свідчить, що скасування державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно є окремим спеціальним способом захисту прав, який може бути застосований у випадку, коли встановлено відсутність правових підстав для проведення такої державної реєстрації. Натомість рішення суду про скасування заборони на нерухоме майно є підставою для здійснення державної реєстрації припинення відповідного обтяження. Враховуючи, що в даному випадку підставою позову є не правомірність накладення обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, а необхідність та виправданість його подальшого збереження, то підстави для ухвалення судом окремого рішення про виключення відповідного запису з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні з позовом до суду в сумі 2147грн /а.с.1/. Натомість, враховуючи що стороною позивача не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, то на підставі ст.13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання. На підставі викладеного,

Outcome: approved