Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

30.04.2024\~року [PERSON] \~звернувся до\~Кіровського районного\~суду м.Дніпропетровська\~із позовом\~до фізичної\~особи-підприємця\~ [PERSON] про визнання договору недійсним та повернення коштів. В обгрунтування\~позовних вимог\~позивач посилався\~на те,\~що 30.01.2024\~р.\~позивач уклав договір з ФОП [PERSON] . Предметом договору було виготовлення металопластикових матеріалів, наступне їх транспортування із м. Дніпро до м. Кам`янське і проведення монтажних робіт по виготовленню захищеного балкона в його квартирі, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . [PERSON] попросив, щоб позивач зробив передплату на витрати по придбанню матеріалів, їх переробку і транспортування. [PERSON] зробив передплату в сумі 8000 гривень. Передплата була виконана за допомогою терміналу, який належить [PERSON] . Орієнтовно через 2 тижні після укладення договору [PERSON] почав наполягати на тому, щоб позивач заплатив йому всі гроші, які передбачені договором, а саме 16737 гривень, тобто щоб була доплачена залишкова сума 8737 гривень і тільки в цьому випадку він продовжить виконання робіт. При цьому він\~посилався на\~пункт 3.1\~укладеного договору,\~в якому\~зазначено,\~що виконавець виконає роботи, на протязі 21 дня при повній оплаті всієї суми, передбаченої договором. Познайомившись з дуже невтішними відгуками про діяльність [PERSON] в інтернеті, зіштовхнувшись з повною відсутністю зв`язку з його офісом, а також зверхнє його бажання отримати всі гроші, не пред`явивши при цьому абсолютно нічого, позивач запідозрив його в можливому шахрайстві і запропонував відвідання його підприємства для завантаження і транспортування виготовлених матеріалів. При цьому після виконання всього комплексу робіт позивач гарантував йому 100%-ну оплату без затримки. [PERSON] відповів, що у нього режимне підприємство і позивач туди ніхто не пустить. Договір № 9729 був заготовлений [PERSON] і доповнений ним в присутності [PERSON] необхідними записами. При цьому виявилось, що в тексті договору відсутні дата його укладення і печатка. Один екземпляр підписаного договору знаходиться у позивача, а другий точно такий же екземпляр (без дати і без печатки) у [PERSON] . Згідно пункту 3.15 згаданого договору «Договор является действительным и вступает в силу при наличии печати». Оскільки печатки немає, такий договір недійсний. До того ж оскільки в тексті договору відсутня дата його укладення, договір також недійсний згідно з вимогами статті 640 ЦК України. [PERSON] спочатку відповідав на виклики по його мобільному телефону, а згодом перестав відповідати. Тому, у зв`язку з відсутністю юридично повноцінного договору, враховуючи виниклі непорозуміння сторін при спробі розпочати виконання робіт по договору, а також стійке бажання виконавця нав`язати замовнику свої умови, що в подальшому очевидно призведе до виникнення нових непорозумінь, позивач вважає, що договір № 9729 доцільно анулювати як укладений з порушенням діючих вимог. Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13.06.2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16.07.2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2024 року цивільну справу №203/2196/24 було розподілено судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 20.08.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі №203/2196/24. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч. 4 ст. 174, ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він також не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань від нього не надходило. З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства відповідач рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено повістку про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені\~ст.223 ЦПК України. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.4\~ст.223 ЦПК України). За умовами\~ст.280ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судові засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, причин неявки не повідомив та не подав відзив на позовну заяву, а тому зі згоди представника позивача суд уважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Вирішуючи цивільно-правовий спір, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке. У відповідності до ст.ст.12,13,81 ЦПК України\~суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3\~ст.2 ЦПК України), що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20, що за умовами ч.4ст.263\~ЦПК України\~підлягає урахуванню застосуванні норм права). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2ст.11\~ЦК України). Верховний Суд у Постанові від 10 березня 2021 року у справі №199/1917/19 зазначив, що у ст.629\~ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, обов`язковість договору. Тобто з моменту укладення договору та виникнення зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Статтею 204 ЦК України\~передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За сформованою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При застосуванні норм матеріального права при розв`язанні цього спору, перш за все, суд виходить з того, що усякий правочин, яким є договір, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст. 203 ЦКУ). Частиною першою статті 215 ЦКУ встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2 статті 215 Кодексу). Згідно до частини 3 статті 215 ЦКУ якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Саме в\~контексті наведеної\~правової норми\~суд розглядає\~заявлений [PERSON] \~позов до\~ [PERSON] .\~При цьому\~суд також\~враховує \~правову позицію\~Верховного Суду,\~викладену ним\~у постанові\~від 05.02.2020\~р.\~у справі\~№ 759/20387/18: «З метою належного виконання судом покладеного на нього цивільним процесуальним законодавством обов`язку щодо здійснення захисту порушеного права заявника, необхідним є врахування конкретних обставин справи, застосування загальних засад цивільного права - принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також застосування однієї з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Стосовно правового\~обгрунтування правових\~вимог позивача,\~суд також\~керується правовим\~висновком,\~що зроблений\~на основі\~позиції ЄСПЛ\~ і\~викладений у постанові Верховного\~Суду від\~05.02.2020\~р.\~у справі\~№ 759/20387/18: «Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів,установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права,предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17. Суть позовних вимог [PERSON] зводяться до застосування положень статті 216 Цивільного кодексу України. Ця правова норма передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Розглядаючи цю справу, суд виходить з того, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з моменту укладення договору та виникнення зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Одним із способів звільнення від виконання зобов`язань за договором є визнання його недійсним. Умови і порядок такого визнання мають як загальні, так й особливі. Загальний порядок визнання правочину недійсним викладений у статті 215 ЦКУ. Для визначення особливих умов такого визнання необхідно надати правову оцінку такому правочину. Згідно зі ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Частина друга цієї статті передбачає, що договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У даному випадку має місце різновид договору підряду - побутовий підряд. За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.(ч. 1 ст. 865 ЦКУ). Згідно до частини 3 цієї статті Кодексу до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Оцінюючи позиції сторін за договором, суд виходить з правових норм, які регламентують цей вид договорів. Як вбачається зі змісту статті 865 ЦКУ, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу. Позивач замовив підряднику,- відповідачу у справі, виготовлення металопластикових матеріалів, наступне їх транспортування із м. Дніпро до м. Кам`янське і проведення монтажних робіт по виготовленню захищеного балкона в його квартирі, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . З тексту договору вбачається, що предметом цього договору є організація ремонтно-будівельних\~робіт (п. 1 договору)..І у подальшому в тексті договору йдеться зовсім про інші види робіт (пункт 3.2. договору). Тобто, на порушення вимог статей 837 та 865 ЦКУ у цьому договорі не визначений його предмет, а доданий до договору Додаток № 1 у вигляді найменування робіт ніяким чином не відображає обсяг зобов`язання виконавця: в ньому не міститься ніякої деталізації виробу, його розміри, складові частини; не вказується на обов`язок доставка виробу до замовника; монтаж виробу за місцем тощо. Пунктом 2 договору передбачається оплата замовником вартості робіт двома частинами: завдаток - 8000 грн. і решта (борг) - 8737 грн. Виконання цих умов здійснено сторонами під час розрахунку замовника з виконавцем через термінал останнього, підтверджено наданою позивачем квитанцією "Приватбанку" і не спростовано відповідачем. Частина 1 статті 867 ЦКУ передбачає, що Підрядник не має права нав`язувати замовникові включення до договору побутового підряду додаткових оплатних робіт або послуг. У разі порушення цієї вимоги замовник має право відмовитися від оплати відповідних робіт або послуг. На порушення цієї домовленості щодо порядку оплати робіт виконавець так й не приступив до виконання робіт, а став вимагати повної оплати вартості робі у сумі 16737 грн. Відмовив позивачеві приїхати до нього і допустити його на виробництво з метою забрати виріб і повністю розрахуватися за нього. Така відмова, а також отримана позивачем негативна інформація про сумлінність відповідача й спонукала замовника звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним і повернення сплачених коштів, посилаючись на дефект тексту договору (відсутність дати укладання договору і печатки підприємця). Позиція позивача, що обумовлена вказаними обставинами, грунтується на положеннях частини 2 статті 867 ЦКУ, згідно до якої замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Суд також бере до уваги приписи статті 870 Цивільного кодексу, частина перша якої наголошує, що за договором побутового підряду підрядник виконує роботу зі свого матеріалу, а за бажанням замовника - з його матеріалу. Якщо робота виконується з матеріалу підрядника, вартість матеріалу оплачується замовником частково або в повному обсязі, за погодженням сторін, з остаточним розрахунком при одержанні замовником виконаної підрядником роботи. У випадках, передбачених договором, матеріал може бути наданий підрядником у кредит (із розстроченням платежу). Подальша зміна ціни наданого в кредит матеріалу не призводить до перерахунку, якщо інше не встановлено договором (частина 2 статті 870 Кодексу). Саме таку ситуацію передбачали сторони у своєму договорі, яка передбачала оплату вартості робі у два етапи. І частина 2 статті 873 ЦКУ встановлює, що робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . \~ \~ \~ \~

Outcome: partial