Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач 1), [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач 2) про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб між ними розірвано Канівським міськрайонним судом Черкаської області у справі № 697/938/20 від 11.08.2020. Від шлюбу у них народилася спільна донька [PERSON] , [INFO] . 15.07.2020 Канівським міськрайонним судом Черкаської області постановлено рішення у справі № 697/1037/20 про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 02.06.2020 і до повноліття дитини. 21.11.2020 він уклав другий шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу якій присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 21.11.2020. Від шлюбу у них є діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/408/24 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 33 відсотків від заробітку [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 29.02.2024 і до досягнення дітьми повноліття та стягнуто аліменти на дружину в розмірі 10% заробітку (доходу) [PERSON] щомісяця, починаючи з 29.02.2024 і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] трьох років - [INFO] . Розмір аліментів, який на теперішній час з нього стягується приводить його в скрутне матеріальне становище та також ставить в нерівне положення дітей. З огляду на вказані обставини, просить змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області по справі № 697/1037/20 від 15.07.2020 на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно на 12,5 відсотків щомісячно і до повноліття дитини; відкликати з виконання виконавчий лист по справі № 697/1037/20, виданий 03.09.2020 Канівським міськрайонним судом Черкаської області та переданий для виконання в Канівський міськрайонний відділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області по справі № 697/408/24 від 03.04.2024 на користь [PERSON] - аліменти на [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з 33 відсотків від заробітку (доходу) на 12,5 відсотків на кожну дитину щомісячно і до їх повноліття; відкликати з виконання виконавчий лист по справі № 697/408/24, виданий 09.04.2024 Канівським міськрайонним судом Черкаської області. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 24.05.2024 відкрито провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с.43). 06.08.2024 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.70). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.56). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, свої інтереси уповноважила представляти адвоката Хорошун О.В. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Хорошун О.В. у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розглянути справу без участі відповідача [PERSON] та її представника, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення (а.с.59-60). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем реєстрації та розміщенням оголошення на веб-сайті суду. Причини неявки суду не повідомила, відзив не надала. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 07.07.2022 Канівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] народилася [INFO] в с. Сахнівка, Корсунь-Шевченківського району, Черкаської області; батьками зазначено: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 04.07.2023 Канівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] народилася [INFO] в м. Канів, Черкаської області; батьками зазначено: [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25.01.2024 Канівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] народився [INFO] в м. Черкаси, Черкаської області; батьками зазначено: [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.11.2020 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21.11.2020 в Канівському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 164, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (а.с.12). Відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/1037/20 від 15.07.2020, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 02.06.2020 і до повноліття дитини (а.с.13-14, 17). Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/938/20 від 11.08.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та після розірвання шлюбу [PERSON] змінено прізвище на дошлюбне « [PERSON] » (а.с.15-16, 17). Відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/408/24 від 03.04.2024, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 33 відсотки від заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 29.02.2024 і до досягнення дітьми повноліття та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дружину в розмірі 10 відсотків заробітку (доходу) [PERSON] щомісяця, починаючи з 29.02.2024 і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] трьох років - до [INFO] (а.с.18-20). Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 10.09.2020, старшим державним виконавцем Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 697/1037/20 виданого 03.09.2020 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 02.06.2020 (а.с.22). З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] за період з грудня 2021 року по лютий 2024 року сплачував аліменти нерегулярно, в січні 2024 року в нього була наявна заборгованість в розмірі 68 669,48 грн., станом на лютий 2024 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с.23). Позивач, посилаючись на те, що розмір аліментів, які на день звернення до суду з позовом, стягуються з нього, призводить до скрутного матеріального становища та також ставить в нерівне положення дітей, звернувся до суду з вищевказаним позовом. Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів. Згідно з ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відтак, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її стан здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Отже, дані норми права дозволяють констатувати, що при вирішенні вимог щодо зменшення розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і одержувача, у тому числі і враховувати стан здоров`я та потреби дитини в її розвитку. Відповідно до частини другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У відповідності до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. На підтвердження своїх вимог щодо зменшення розміру аліментів позивач в позовній заяві зазначає про те, що змінився його матеріальний стан, оскільки з нього стягуються аліменти на користь відповідачів та надав копію постанови про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 10.09.2020 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини його заробітку; копію рішення суду у справі № 697/408/24 про стягнення аліментів на користь [PERSON] на дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 33% заробітку, на дружину [PERSON] в розмірі 10% заробітку до досягнення сином [PERSON] , [INFO] трьох років (а.с.22, 18-20). У відповідності з приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом враховується правовий висновок, викладений у постанові ВС/КЦС у справі № 565/2071/19 від 16 вересня 2020 року, згідно з яким аналіз статті 192 СК України дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Разом з тим, зміна сімейного стану позивача, а саме народження у нього іншої дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 3 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19. Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 715/2073/20 від 28.05.2021, зменшення розміру раніше стягнутих аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Також Верховний Суд у своїй постанові від 22.07.2024 по справі № 688/4308/23 зробив висновок про те, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дітей, які народилась в іншому шлюбі, а також дружину, без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів. Із зазначених правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні даного спору суд приймає до уваги ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, якою визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Позивач, вважає, що погіршення його матеріального становища є підставою для звернення до суду з вимогою про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів. Згідно судової практики ЄСПЛ суд повинен дотримуватись справедливого балансу між інтересами батьків та дитини, і приділяти першочергову увагу найкращим інтересам дитини. З наданих позивачем документів вбачається, що дійсно наявні два рішення суду, згідно яких з нього стягуються аліменти на утримання його неповнолітніх дітей на користь їх матерів та на утримання другої дружини, при цьому на утримання доньки [PERSON] стягнення проводяться з 02.06.2020, а на утримання дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] з 29.02.2024, до суду з рішенням про зменшення стягуваних з нього аліментів позивач звернувся 22.04.2024, доказів про розмір його заробітної плати чи доходів позивачем до позову не додано. При цьому, позивачем додано розрахунок заборгованості позивача зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] , згідно якого з грудня 2021 року по лютий 2024 року [PERSON] сплачував аліменти нерегулярно і станом на січень 2024 року в нього була наявна заборгованість в розмірі 68 669,48 грн., а в лютому 2024 року він сплатив аліменти в розмірі 72 023,73 грн., тобто погасив наявну заборгованість одним платежем. Крім того, посилаючись на наявність іншого рішення щодо стягнення з [PERSON] аліментів на дітей від другого шлюбу та другу дружину, інформації по те, що таке рішення виконується на даний час, позивачем не надано. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували зміну його матеріального стану чи інших, вагомих для визначення розміру аліментів, аспектів, позивач не надає та не вказує. Також, відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Тобто, стягнення аліментів на утримання дружини не включається до загального розміру стягнення по аліментах, оскільки вона не є неповнолітньою дитиною. Згідно з ст. 26 Закону України «Про оплату праці», відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти відсотків, а у випадках, передбачених законодавством, - п`ятдесяти відсотків заробітної плати, що належить до виплати працівникам. Обмеження, встановлені частиною другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні покарання у вигляді виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Таким чином, максимальний розмір стягнення аліментів не повинен перевищувати 70% кожної виплати заробітної плати та інших доходів платника аліментів. Як вбачається з наданих позивачем доказів, а саме постанови про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] та рішення суду у справі № 697/408/24, загальний розмір відрахувань на утримання неповнолітніх дітей становить 58% заробітної плати, що належить до виплати позивачу. Таким чином, розмір відрахувань на неповнолітніх дітей із нарахованого грошового забезпечення позивача не перевищує 70%, відповідає вимогам ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» та узгоджується з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Крім того, враховуючи ч. 3 ст. 70 Закону №1404, ч. 2 ст. 128 КЗпП та ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не тільки може здійснювати відрахування із зарплати працівника за кількома виконавчими документами, але й зобов`язаний це зробити. До того ж чинне законодавство взагалі не містить жодних обмежень щодо кількості виконавчих документів, за якими допускається проведення утримання із заробітку боржника. Фактично примусовому виконанню підлягають рішення за всіма наявними виконавчими документами, скільки б їх не було. Окрім того, суд зазначає, що нормами Сімейного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України не встановлено обмеження щодо максимального розміру утримання, в тому числі у формі аліментів, яке батьки (один з батьків) повинен надавати кожній чи кільком своїм дітям, а встановлено лише їх мінімальні розміри. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Крім того, суд звертає увагу, що при прийнятті рішення у справі № 697/408/24, яким стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , позивач визнав позов в частині стягнення з нього 33% його доходів, жодних заперечень щодо визначеного позивачем розміру аліментів не висловлював та не вказував на наявність у нього інших утриманців. Також з даного рішення вбачається, що [PERSON] зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а тому є працездатним, працюючим і має можливість сплачувати аліменти в зазначеному розмірі. В матеріалах справи відсутні докази щодо майнового стану позивача, наявність рухомого/нерухомого майна, його доходів, тощо. Також належних та допустимих доказів на підтвердження того, який матеріальний стан був у позивача (чи був він працевлаштований, який заробіток мав, чи були у нього інші доходи тощо) на час ухвалення судових рішень про стягнення з нього аліментів та яким він є на час звернення до суду, позивач не надав та не посилався на них в позовній заяві. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24) зазначено, що: «звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, [PERSON] посилався на те, що у нього змінився матеріальний та сімейний стан, оскільки у другому шлюбі у нього народився син і на його утриманні перебувають малолітній син та дружина, яка перебуває у декретній відпустці, що зумовило збільшення витрат на утримання нової сім`ї. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з [PERSON] - [PERSON], [INFO], та суперечитиме її інтересам». Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 16.09.2024 у справі № 591/6388/22. Отже, оскільки позивач [PERSON] не підтвердив належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, а визначений рішенням суду від 15.07.2020 у справі № 697/1037/20 розмір аліментів, який стягується з позивача на користь відповідача [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та рішенням суду від 03.04.2024 у справі № 697/408/24 розмір аліментів, який стягується з позивача на користь відповідача [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , відповідає вимогам закону, тому відсутні підстави для зменшення їх розміру. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, саме позивач повинен був довести обставини, які мають значення для вирішення спору за ст. 192 СК України, зокрема, і те, що зміна його сімейного становища вплинула на можливість виплачувати ним аліменти на утримання дітей в раніше визначених судовими рішеннями розмірах та надати відповідні докази, що позивачем зроблено не було. Таким чином, виходячи з вищевикладеного та враховуючи те, що позивач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, будь-яких інших належних та допустимих доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дітей не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позицій Верховного Суду, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за судовими рішеннями розмірів аліментів, адже сам лише факт наявності іншого рішення про стягнення з позивача аліментів на утримання дітей від іншого шлюбу не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру, що, на думку суду не буде сприяти найкращим інтересам дітей. Крім того, визначений за рішенням суду від 15.07.2020 та рішенням суду від 03.04.2024 не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України, та інтересам дітей. Таким чином, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зменшення розміру аліментів слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати (судовий збір) покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed