Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

Представник заявника адвокат Ліннік М.С., який діє на підставі ордеру серії СА №1086177 від 07.10.2024, звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт належності заявнику - [PERSON] - трудової книжки від 18.07.1972, що заповнена на російськомовне ім`я « [PERSON] , год рождения 1955». В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що на титульній сторінці трудової книжки заявника, яка заповнювалась російською мовою 18.07.1972, його прізвище зазначено « [PERSON] », але у паспорті громадянина України прізвище заявника українською мовою зазначене « [PERSON] », а російською « [PERSON] ». Розбіжність у написанні прізвища заявника в трудовій книжці та паспорті громадянина України перешкоджає йому реалізувати право на пенсійне забезпечення внаслідок чого заінтересованою особою не визнається факт належності заявнику такої трудової книжки, що зумовило відмову у прийнятті його заяви про призначення пенсії. Оскільки в позасудовому порядку заявник не має можливості внести відповідні виправлення до трудової книжки у зв`язку з відсутністю організації, які здійснювала її оформлення, то він змушений звертатись до суду. 15.10.2024 судом відкрито провадження у справі. 12.11.2024 від представника заявника на адресу суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без участі сторони заявника та ухвалити рішення про задоволення вимог заявника. Від ГУ ПФУ в Черкаській області на адресу суду не надходило ніяких письмових заяв по суті заявлених заявницею вимог. В судове засіданні учасники справи не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Натомість відповідно до положень ч. 1 ст. 223, ч. 4 ст. 294 ЦПК України неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 03.04.2004 Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області, заявник [PERSON] , народився [INFO] в с. Лебедин Шполянського району Черкаської області. На другій сторінці паспортного документа ім`я заявника російської мовою зазначене як « [PERSON] » /а.с. 5-7/. У довідці про присвоєння ідентифікаційного номера № [NUMBER] від 01.12.1997, а також у посвідченні громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, що видане Черкаської облдержадміністрацією 10.04.1997, повне ім`я заявника зазначене у відповідності до написання в паспорті громадянина України /а.с. 9-10/. Наявна у заявника трудова книжка була вперше заповнена 18.07.1972 російською мовою із зазначенням повного імені працівника « [PERSON] », рік народження 1975. Згідно запису №1 у трудовій книжці працівник розпочав трудову діяльність 17.07.1972 електрозварювальником у залізобетонному цеху Київського комбінату залізобетонних конструкцій і будівельних виробів ДБУ, а відтак саме відділом кадрів цієї юридичної особи мала заповнюватись титульна сторінка трудової книжки /а.с. 11-12/. На теперішній час у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також у розпорядженні Фонду державного майна України відсутня будь-яка інформація щодо «Київського комбінату залізобетонних конструкцій і будівельних виробів ДБУ» /а.с. 24-26, 35/. На теперішній час заявник бажає реалізувати право на отримання пенсії за віком, але через розбіжність відомостей щодо написання його прізвища у російськомовному варіанті у паспорті громадянина України та у трудовій книжці не має можливості належним чином документально підтвердити наявність трудового стажу, оскільки ГУ ПФУ в Черкаській області ставить під сумнів факт належності трудової книжки саме заявнику. За таких обставин заявник має перешкоди для підтвердження факту наявності у нього трудового стажу та права на отримання пенсії, внаслідок чого він звернувся до суду з даною заявою. Надаючи оцінку аргументам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За змістом ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (а. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ст. 294 ЦК фізична особа має право на ім`я. Фізична особа має право на транскрибований запис її прізвища та імені відповідно до своєї національної традиції. У разі перекручення імені фізичної особи воно має бути виправлене. Якщо перекручення імені було здійснене у документі, такий документ підлягає заміні. Судом встановлено, що фактично в написанні теперішнього прізвища заявника в різних документах в україномовному варіанті розбіжності відсутні. Оспорюваність пенсійними органами факту належності трудової книжки заявнику фактично зумовлена розбіжностями в написанні його прізвища в російськомовному варіанті у трудовій книжці та у паспорті громадянина України, що у свою чергу ставить під сумнів належність трудової книжки заявнику. Таким чином, фактично є порушення права заявника на отримання пенсії через неоднакове написання в різних документах його прізвища. Натомість суд зауважу, що основним документом, який ідентифікує фізичну особу, є паспортний документ, а також документи, що видаються органами державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 10 Конституції України передбачено, що державною мовою України є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» передбачено, що єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова. Статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» документи, що посвідчують особу громадянина України, складаються державною мовою. У випадках, визначених законом і міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, такі документи складаються іншими мовами та дублюються державною мовою. Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що офіційні документи, що посвідчують особу громадянина України, за загальним правилом складаються українською мовою, а відтак їх зміст має визначатись саме з урахуванням україномовного написання та україномовного значення. В той же час внаслідок розвитку історичних подій на теперішній час істотна частина українського населення має документи, що складались російською мовою за радянських часів, коли Україна входила до складу СРСР, де офіційною державною мовою була російська. Правове значення відповідних документів не втрачається, а отже їх належність конкретному громадянину України має визначатись з урахуванням особливостей перекладу повного імені фізичної особи з російської на українську мову та навпаки. Постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992 Положення про паспорт громадянина України, яким передбачено зазначення імені фізичної особи двома мовами українською та російською. Натомість відповідним нормативно-правовим актом не визначалось особливостей перекладу повного імені фізичної особи. В цьому контексті слід звернути увагу, що під впливом російської орфоепії та орфографії в українських документальних записах повних імен фізичних осіб трапляються випадки сплутування літер «и»/«і» в основах слів. Відповідні розбіжності виникають внаслідок відхилення від орфографічних норм при міжмовних перетвореннях слів під впливом російської орфоепії, внаслідок чого ідентифікація таких орфографічно відмінних записів може ґрунтуватись на їх співвіднесенні з типовими девіаціями. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають, що сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами та показаннями свідків. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53). Судом встановлено, що трудова книжка та паспорт заявника, які були предметом судового розгляду, були складені різними установами, в різний час і різними мовами (російською, українською). Російськомовне прізвище « [PERSON] » в україномовному варіанті перекладається як « [PERSON] » або транслітерується як « [PERSON] ». В той же час транслітерація написання україномовного прізвища « [PERSON] » може здійснюватись в російськомовному варіанті як « [PERSON] », « [PERSON] » тощо. Як вбачається з матеріалів справи на першій сторінці трудової книжки первинне прізвище працівника зазначене російською мовою як « [PERSON] ». Написання теперішнього прізвища заявника у паспорті громадянина України українською мовою зазначене як « [PERSON] ». До того ж у всіх документах співпадають відомості про повне ім`я, по батькові та рік народження фізичної особи ( [PERSON] , 1955р.н.). Системний логічний аналіз змісту трудової книжки, виданої 18.07.1972 на російськомовне ім`я « [PERSON] , год рождения 1955», паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 03.04.2004 Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області, а також відомостей з інших досліджених судом документів, що ідентифікують особу заявника, свідчить, що всі ці документи стосуються однієї і тієї ж особи, якою є заявник, а розбіжності в написанні його прізвища через букви и/і зумовлені помилковою транслітерацією написання прізвищ в російськомовному та україномовному варіантах. Тож суд вважає доведеним існування та правомірність факту належності заявнику відповідної трудової книжки, а тому з метою усунення перешкод у реалізації ним свого права на підтвердження трудового стажу суд доходить висновку про можливість задоволення вимог заявника. Таким чином, належність заявнику трудової книжки перед судом доведена і у суду не виникає ніяких сумнівів з приводу правомірності зазначених вимог, а задоволення таких вимог сприятиме підтриманню публічного порядку в суспільстві та усуненню оспорюваності законних прав та інтересів заявника, а відтак вимоги заявника підлягають задоволенню. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved