Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

16 липня 2024 року позивачка звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача, який підписаний її представником - адвокатом Сікорською І.С. у якому зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2012 року, який розірвано заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 06.09.2023 року. За час шлюбу, а саме 22.01.19 року ними, за спільні кошти, було придбано житловий будинок площею 63,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , договір купівлі - продажу щодо якого був підписаний відповідачем та зареєстрований за ним. Між ними відсутні домовленості щодо майна, обставини для відступлення від засад рівності часток також відсутні. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд в порядку поділу майна подружжя, визнати за нею та відповідачем, за кожним окремо, право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. Позивачка в судове засідання не з`явилась, її представник [PERSON] (ордер про надання правничої (правової) допомоги від 12 липня 2024 року) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, на їх задоволенні наполягала. Відповідач в судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що спірний житловий будинок було придбано не за спільні з позивачкою кошти, а за кошти які надали його батьки. Вислухавши пояснення представника позивачки та відповідача, вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи убачається, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2012 року, який розірвано заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 06 вересня 2023 року (а.с.9-10). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна убачається, що за відповідачем зареєстроване право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 34,2 кв.м., який складається з вбиральні літ.Б, гаражу літ.В., погреба літ.Г, літньої кухні літ.Д, сараїв літ.Е,З, літнього душу літ.Ж, споруди -№2,І-ІІІ, огорожі №3,4. Право власності на нерухоме майно зареєстровано на підставі договору купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки № [NUMBER] виданого 22 січня 2019 року Березнегуватською державною нотаріальною конторою Березнегуватського району Миколаївської області ( а.с.11-12). Тобто спірний житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за відповідачем 22 січня 2019 року, було придбано у період шлюбу з позивачкою. Так, відповідно до вимог\~ст. 41 ч. 1 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору\~інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст.\~61\~та ч. 4 ст.\~65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 Сімейного кодексу України\~та\~статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами\~статті 69 Сімейного кодексу України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено у п.п. 23, 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). У відповідності до положень\~ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. За змістом\~ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями\~63,\~65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 СК України\~якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 4\~ст. 65 СК України\~визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2012 року по 06 вересня 2023 року. Позивачка зазначає, що в період шлюбу вони з відповідачем придбали за спільні кошти зокрема спірний житловий будинок, який підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя. Відповідно до положень статей\~76,\~77,\~78,\~80,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог посилався на те, що спірний житловий будинок хоча і було придбано в період шлюбу але за кошти які надали його батьки. Однак не надав належних та допустимих доказів, які б доводили обставини на які він посилається та спростовували доводи позивачки. З вказаних вище підстав суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , який є батьком відповідача, та під час судового розгляду показав, що він надавав кошти для придбання спірного будинку, оскільки власних заощаджень позивачка та його син не мали. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги встановлену\~статтею 60 СК України\~презумпцію виникнення права спільної сумісної власності суд вважає, що спірне домоволодіння, є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках. При цьому поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої, другої, четвертої та п`ятої\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. Таким чином, суд доходить висновку, що вимоги позивачки є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, шляхом визнання за нею права власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , відповідно відповідач залишається власником вказаного домоволодіння. Обставини, які б спростовували позовні вимоги, судом не встановлено. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню підтверджені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в сумі 7242 грн.

Outcome: approved