Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась Одеська міська рада з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бичіхіної Ольги Юріївни, про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування частки квартири та встановлення порядку виконання рішення шляхом визнання права власності на частку квартири, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. [INFO] помер [PERSON] , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис від 07.07.2017 року № 7117 та видано свідоцтво про смерть серія та номер: [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 195/1000 часток 5-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому на підставі договору дарування від 25.01.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (далі - ПН ОМНО) Штогріною Олександрою Іванівною, зареєстрованого у реєстрі за № 53 (далі - договір дарування № 53), відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у власність, як дарунок 195/1000 часток квартири за вищезазначеною адресою. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 06.09.2022 року № 309084259 право власності на 195/1000 часток 5-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 07.02.2012 року за [PERSON] . Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 17.08.2021 року № 66041081, ПН ОМНО Бичіхіною Ольгою Юріївною 03.01.2018 року заведено спадкову справу до майна [PERSON] , померлого [INFO] . У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю заінтересованої особи - ПН ОМНО Бичіхіної Ольги Юрїївни (справа № 521/14673/18). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року у справі № 521/14673/18 заяву [PERSON] задоволено та встановлено факт того, що [PERSON] , [INFO] проживала з [PERSON] , померлим [INFO] , однією сім`єю з 25.01.2012 року по 06.07.2017 року. На підставі зазначеного рішення суду першої інстанції [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.03.2019 року, видане ПН ОМНО Бичіхіною О.Ю. , зареєстроване в реєстрі за № 147 (далі - свідоцтво про право на спадщину № 147), на підставі якого цього ж дня ПН ОМНО Бичіхіною О.Ю. зареєстровано право власності на 195/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 721270651101, номер запису про право власності: 30705692). 24.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений ПН ОМНО Бичіхіною О.Ю. , зареєстрований в реєстрі за № 645 (далі - договір дарування № 645), відповідно до якого [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) безоплатно передає, а [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) приймає 195/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . Також 24.09.2019 року на підставі договору дарування № 645 ПН ОМНО Бичіхіною О.Ю. зареєстровано право власності на 195/1000 часток квартири за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.09.2019 року № 48825338, номер запису про право власності: 33357138). Про рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року Одеська міська рада дізналась з Єдиного державного реєстру судових рішень та 15.11.2019 року звернулась із апеляційною скаргою на це рішення до суду апеляційної інстанції. Постановою Одеського апеляційного суду від 24.06.2021 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року у справі № 521/14673/18 скасовано та залишено без розгляду заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить визнати відумерлою спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , що складається з 195/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 721270651101), визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.03.2019 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною Ольгою Юріївною, зареєстроване в реєстрі за № 147, витребувати від [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 195/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 721270651101), встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого, після набрання ним законної сили, воно є підставою для державної реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на 195/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 721270651101), а також стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою суду від 14.10.2022 року по даній справі відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 14 лютого 2023 року у підготовчому судовому засіданні було прийнято зустрічний позов [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю до спільного розгляду з первісною позовною заявою Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бичіхіної Ольги Юріївни, про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування частки квартири та встановлення порядку виконання рішення шляхом визнання права власності на частку квартири. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року по справі № 521/14673/18 за заявою [PERSON] за участю заінте\-ресованої особи, приватного нотаріуса ОМНО, Бичіхіної О.Ю. , заяву [PERSON] було задоволено та встановлено факт проживання однією сім`єю з [PERSON] з 25 січня 2012 року по 06 липня 2017 року. Після набрання законної сили даним рішенням 15 березня 2019 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємиця 4 черги (ст. 1264 ЦК України) на 195/1000 часток квартири загальною площею 94,8 кв.м., житловою 64, 3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 24 вересня 2019 року між [PERSON] з одного боку та [PERSON] - з іншого був укладений нотаріально посвідчений договір дарування 195/1000 часток квартири загальною площею 94,8 кв.м., житловою 64, 3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Після здійснення відчуження належних [PERSON] 195/1000 часток вищевказаної квартири, остання дізналася, що Одеська міська рада, не пого\-джуючись з рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року, наприкінці 2019 року подала апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року було скасовано та заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю заінтересова\-ної особи, приватного нотаріуса ОМНО, Бичіхіної О.Ю. було залишено без розг\-ляду у зв`язку з виявленням судом спору про право. Роз`яснено про можливість звернення з відповідною заявою в порядку позовного провадження. [PERSON] [INFO] наголошує на тому, що згід\-но розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1235 від 02.11.2007 року була переведена на повне державне забезпечення та постійно знаходилась у школі-інтернаті № [NUMBER] , що розташований за адресою: [ADDRESS] . Під час перебування у даному закладі позивачка познайомилась з [PERSON] , який на той час проживав неподалік від школи-інтернату № 5 за адресою: [ADDRESS] . Між ними зав`язалися доброзичливі дружні стосунки, вони спілкувались в одній компанії, які в подальшому переросли в справжні почуття. Саме тому, по дося\-гненню повноліття [PERSON] переселилася до [PERSON] та останні почали вести спільний побут та підтримувати стосунки, притаманні подружжю. Квартира [ADDRESS] , в якій проживали позивач з померлим, належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого департаментом міського господарства Одеської міської ради 07.12.2011 року за № 19-25654. Згідно Довідки б/н від 15 грудня 2017 року, виданої ЖКС «Вузівський», копія якої додається, [PERSON] та [PERSON] проживали разом та вели спільний побут з 15.07.2008 року по 25.12.2011р. за адресою: [ADDRESS] . Згодом за життєвих обставин [PERSON] був вимушений продати належну останньому квартиру. 25 січня 2012 року [PERSON] на підставі договору дарування, набув 195/1000 часток квартири [ADDRESS] . Згідно довідок за № 2017 від 25 січня 2012 року та № 2617 від 26 червня 2017 року, виданих КП ЖКС «Черьомушки», за даною адресою про\-живають без реєстрації [PERSON] та [PERSON] . 06 липня 2017 року [PERSON] по\-мер, про що зроблено актовий запис № 7117, копія свідоцтво про смерть [NUMBER] від 07.07.2017р. додається. Після смерті останнього у приватного нотарі\-уса ОМНО, Бичіхіної О.Ю. було заведено спадкову справу № 1/2018. Після сме\-рті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 195/1000 часток квартири загальною площею 94,8 кв.м., житловою 64, 3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] , починаючи з липня 2008 року по фактично день смерті [PERSON] проживала з останнім однією сім`єю, особи мали стосунки, притаманні подружжю, вели спільний побут та проживали разом спочатку у квартирі [ADDRESS] , до 25 грудня 2011 року, а потім з 25 січня 2012 року по день смерті [INFO] в квартирі [ADDRESS] , остання обґрунтовано вважає, що відноситься до четвертої черги спадкування за законом. 14 грудня 2022 року від представника ОМР надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача за первинним позовом зустрічні позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, а тому у задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити. Ухвалою суду від 28.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, у задоволені зустрічних позовних вимог просила відмовити, а справу розглядати за її відсутністю. Представник відповідача вчетверте до судового засідання не з`явилась, неодноразово зверталась з клопотаннями про відкладення розгляду справи, у тому числі з підстав неможливості забезпечення явки свідків у судове засідання через перебування їх за межами території України, що у свою чергу суд розцінює як зловживання процесуальними правами з боку представника відповідача за первинним позовом, яке призводить до безпідставного затягування розгляду справи, а тому, з урахуванням думки представника ОМР, приходить до висновку щодо розгляду справи за відсутності представника відповідача за первинним позовом. Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. [INFO] помер [PERSON] , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис від 07.07.2017 року № 7117 та видано свідоцтво про смерть серія та номер: [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 195/1000 часток 5-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому на підставі договору дарування від 25.01.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (далі - ПН ОМНО) Штогріною Олександрою Іванівною, зареєстрованого у реєстрі за № 53 (далі - договір дарування № 53), відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у власність як дарунок 195/1000 часток квартири за вищезазначеною адресою. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 06.09.2022 року № 309084259 право власності на 195/1000 часток 5-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 07.02.2012 року за [PERSON] на підставі вищевказаного документу. Відповідно до ст.ст. 1218, 1220, 1268, 1277 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 17.08.2021 року № 66041081, ПН ОМНО Бичіхіною Ольгою Юріївною 03.01.2018 року заведено спадкову справу до майна [PERSON] , померлого [INFO] . У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю заінтересованої особи - ПН ОМНО Бичіхіної Ольги Юрїївни (справа № 521/14673/18). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року у справі № 521/14673/18 заяву [PERSON] задоволено та встановлено факт того, що [PERSON] , [INFO] проживала з [PERSON] , померлим [INFO] , однією сім`єю з 25.01.2012 року по 06.07.2017 року. На підставі зазначеного рішення суду першої інстанції [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.03.2019 року, видане ПН ОМНО Бичіхіною О.Ю. , зареєстроване в реєстрі за № 147 (далі - свідоцтво про право на спадщину № 147), на підставі якого цього ж дня ПН ОМНО Бичіхіною О.Ю. зареєстровано право власності на 195/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 721270651101, номер запису про право власності: 30705692). 24.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений ПН ОМНО Бичіхіною О.Ю. , зареєстрований в реєстрі за № 645 (далі - договір дарування № 645), відповідно до якого [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) безоплатно передає, а [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) приймає 195/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . Також 24.09.2019 року на підставі договору дарування № 645 ПН ОМНО Бичіхіною О.Ю. зареєстровано право власності на 195/1000 часток квартири за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.09.2019 року № 48825338, номер запису про право власності: 33357138). 15.11.2019 року Одеська міська рада звернулась із апеляційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року до Одеського апеляційного суду. Постановою Одеського апеляційного суду від 24.06.2021 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року у справі № 521/14673/18 скасовано та залишено без розгляду заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України). Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини перша, четверта статті 3 СК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. За змістом пункту 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Крім того, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування доводів [PERSON] надала наступні докази: довідку Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 21.02.2019 року № Т4-23993-ф/л, відповідно до якої місце проживання [PERSON] з 17.02.2015 року по теперішній час зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , копію свідоцтва про смерть [PERSON] , копію договору купівлі - продажу від 29.12.2011 року за яким [PERSON] продав [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , довідку від 15.12.2017 року б/н, виданої КП ЖКС «Вузівський», довідку від 25.01.2012 року № 2017 року та довідку від 26.06.2017 року № 2617, виданої КП ЖКС «Черьомушки», щодо проживання [PERSON] спільно із [PERSON] та копії двох чеків про сплату комунальних послуг від 13.03.2010р. та 12.06.2018р. Однак, суд вважає, що всі зазначені докази, які подані [PERSON] , спростовуються наявними в матеріалах справи документами, а саме: Свідоцтво про смерть не є доказом на підтвердження факту спільного проживання спадкодавця та [PERSON] , оскільки такий документ видається вже після смерті особи. Спадкова справа так само не може свідчити про факт проживання осіб однією сім?єю, а лише факт, що у [PERSON] не було спадкоємців за законом чи заповітом, натомість [PERSON] , вважаючи себе спадкоємцем 4 черги, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Довідки від 15.12.2017 року б/н, виданої КП ЖКС «Вузівський», від 25.01.2012 року № 2017 року та від 26.06.2017 року № 2617, виданої КП ЖКС «Черьомушки» суд не приймає до уваги, оскільки у 2012 році у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» функції паспортистів, які працювали при ЖЕКах і видавали довідки про склад сім`ї, перейшли до Державної міграційної служби України. Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень (розділ II) Закону України від 10.12.2015 року № 888-УІП «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» (був чинним на момент видачі вказаної вище довідки) до 4 квітня 2016 року житлово - експлуатаційні організації, інші підприємства, установи та організації, що забезпечували або забезпечують ведення картотек з питань реєстрації фізичних осіб, передають їх відповідним виконавчим органам сільських, селищних, міських рад. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про адміністративні послуги» адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або здійснення обов`язків такої особи відповідно до закон; суб`єкт надання адміністративної послуги - орган виконавчої влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, державний реєстратор, суб`єкт державної реєстрації, уповноважені відповідно до закону надавати адміністративні послуги. Згідно із ч. 7 ст. 12 Закону України «Про адміністративні послуги» Кабінет Міністрів України затверджує перелік адміністративних послуг органів виконавчої влади та адміністративних послуг, що надаються органами місцевого самоврядування у порядку виконання делегованих повноважень, які є обов`язковими для надання через центри надання адміністративних послуг. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.05.2014 року № 523-р «Деякі питання надання адміністративних послуг через центри надання адміністративних послуг» визначено перелік адміністративних послуг органів виконавчої влади та адміністративних послуг, що надаються органами місцевого самоврядування у порядку виконання делегованих повноважень, які є обов`язковими для надання через центри надання адміністративних послуг, до якого відносено, зокрема: реєстрацію місця проживання, реєстрацію місця перебування та зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання. Таким чином видача довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб є наданням адміністративної послуги, а керівники ЖКС чи ОСББ не є суб`єктами надання адміністративних послуг, відповідно, видача останніми таких довідок не передбачена законодавством. Будь яких інших доказів, які б могли підтвердити спільне проживання [PERSON] з [PERSON] більше п`яти років стороною позивача не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю. Щодо первісних позовних вимог. Оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року по справі № 521/14673/18, на підставі якого було оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом, скасовано, а [PERSON] не довела факту спільного проживання з [PERSON] більше п`яти років, суд приходить до висновку що свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.03.2019 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною Ольгою Юрїївною, зареєстроване в реєстрі за № 147, є недійсним відповідно до положень ст. 1301 ЦК України. Згідно зі ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Територіальна громада, яка стала власником відумерлою майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Відповідно до ст. 334 ЦПК України, заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Відповідно до статті 335 ЦПК України, у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття. Відповідно до ст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що до органу місцевого самоврядування може переходити спадкове майно в силу закону, хоча органу місцевого самоврядування не є спадкоємцем ані за законом, ані за заповітом. Причому частина перша статті 1277 ЦК України передбачає власне обов`язок, а не право органу місцевого самоврядування подати відповідну заяву до суду. Тобто, спадкове майно, яке залишилось без визначеного законом правонаступника (спадкоємця), повинно перейти у власність до певного суб`єкта цивільних правовідносин, і в конкретних обставинах справи, за допомогою правового механізму визнання спадщини відумерлою, суд забезпечує перехід такого права до органу місцевого самоврядування. Отже, враховуючи, що в даному випадку відсутні спадкоємці після смерті [PERSON] , які в передбачений цивільним законодавством спосіб прийняли спадщину, оскільки Постановою Одеського апеляційного суду від 24.06.2021 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року у справі № 521/14673/18 скасовано та залишено без розгляду заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, право [PERSON] на спадкування після смерті [PERSON] не підтверджено належним чином, суд вважає, що спадщина після смерті [PERSON] підлягає визнанню відумерлою. Отже на момент відкриття спадщини після померлого [PERSON] 195/1000 часток квартири кв. [ADDRESS] , належало спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом та за законом, вказана квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Одеси. Щодо позовних вимог Одеської міської ради про витребування майна з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Відповідно до частини першої ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник, з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Оскільки спірна квартира вибула з комунальної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке скасовано в судовому порядку у даній справі через його недійсність, волі територіальної громади м. Одеси на таке вибуття не було. Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування спірної квартири в порядку ст. 388 ЦК України. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15,від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц і від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15та з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц. У практиці Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним: чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес: чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним: чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес: чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. З огляду на характер спірних правовідносин, обставини справи, правові норми, втручання держави в право відповідачів на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ. Так, витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388, 396 ЦК України, у зв`язку з визнанням спірної квартири відумерлою спадщиною (ст. 1277 ЦК України) та визнанням права власності територіальної громади міста Одеси на спірну квартиру (ст. 392 ЦК України). Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним. Крім того, з огляду на положення статтей 1, 2, 6, 10, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак, первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. При цьому нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна, що має бути у власності територіальної громади міста Одеси, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає. Крім того, ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Разом з тим, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 02.11.2004 року в справі «Трегубенко проти України»). При цьому стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується, її матеріальний стан та джерела доходів, відповідність заявлених прав власності поданим для державної реєстрації документам на спірну квартиру тощо. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що витребування нерухомого майна у відповідача [PERSON] не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном. На підставі викладеного, враховуючи, що спірна квартира вибула з володіння позивача на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке скасовано в судовому порядку у даній справі через його недійсність, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги Одеської міської ради про витребування спірного майна від [PERSON] та встановлення порядку виконання рішення, яке після набрання ним законної сили, буде підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на 195/1000 часток квартири [ADDRESS] . Також, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь Одеської міської ради суми судового збору, сплаченого позивачем при подачі позовної заяви у розмірі 7036,68 грн.

Outcome: approved