Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У квітні 2024 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Баштанської міської ради в інтересах малолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якому вказував, що відповідач є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] померла [INFO] . До кінця травня 2023 року малолітній [PERSON] проживав з батьком, знаходячись на його вихованні та утриманні. Однак 31 травня 2023 року відповідач був госпіталізований з тілесними ушкодженнями до КНП «Баштанська багатопрофільна лікарня» Баштанської міської ради, де знаходився на лікуванні до 09 червня 2023 року. У зв`язку з перебуванням [PERSON] на стаціонарному лікуванні [PERSON] залишився без батьківського піклування, а тому згідно наказу начальника Служби у справах дітей Баштанської міської ради від 01 червня 2023 року №18 малолітнього [PERSON] було передано в сім`ю патронатного вихователя [PERSON] . Наказом начальника Служби у справах дітей Баштанської міської ради від 18 грудня 2023 року за №56 малолітнього [PERSON] тимчасово влаштовано в сім`ю [PERSON] (бабусі [PERSON] ). В той же час, з червня 2023 року [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини. Зокрема, після завершення стаціонарного лікування, відповідач лише у липні 2023 року звернувся до Служби у справах дітей Баштанської міської ради з приводу повернення йому дитини, однак необхідних вимог для повернення сина не виконав. З цього моменту [PERSON] не виявляв бажання та не здійснював жодних дій для отримання побачень з сином, не піклувався про стан здоров`я, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавився його навчанням, не спілкувався з ним в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення дитини, не займався його вихованням та матеріальним утриманням. Неодноразові профілактичні бесіди з відповідачем щодо необхідності зміни відношення до сина не призвели до позитивного результату. Натомість [PERSON] почав уникати спілкування з працівниками служби у справах дітей. Враховуючи вказані обставини, з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів [PERSON] , позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина та передати дитину органу опіки для подальшого влаштування. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представниця [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у зв`язку з їх безпідставністю, просили відмовити у задоволенні позову. При цьому не погодилися з зазначеними у позові обставинами, вказуючи на те, що відповідач жодним чином не ухилявся від виконання батьківських обов`язків щодо сина. Пояснили, що [PERSON] з моменту народження проживав у сім`ї відповідача. Після смерті матері [PERSON] [PERSON] встановив батьківство щодо дитини, син проживав з ним до червня 2023 року, протягом періоду спільного проживання відповідач не отримував жодних зауважень щодо наявності недоліків в утриманні та вихованні сина. У кінці травня 2023 року [PERSON] у зв`язку зі спричиненими йому тілесними ушкодженнями був госпіталізований до лікарні, де перебував на стаціонарному лікуванні. На період його лікування [PERSON] було передано на опікування до патронатного вихователя. Одразу ж після завершення лікування [PERSON] звернувся до служби у справах дітей з приводу повернення йому [PERSON] , однак замість допомоги в поверненні дитини працівники служби почали створювати [PERSON] перешкоди в поверненні сина, не повідомляли про місце його перебування, не надавали допомоги у встановленні контакту з дитиною. У зв`язку з відсутністю інформації про місце перебування [PERSON] відповідач не мав змоги належним чином виконувати батьківські обов`язки щодо нього. Також представниця відповідача [PERSON] в судовому засіданні звертала увагу суду на відсутність в матеріалах справи жодних доказів, що свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо сина. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , його представниці [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] . До 31 травня 2023 року малолітній [PERSON] проживав з батьком, знаходячись на його вихованні та утриманні. 31 травня 2023 року відповідач був госпіталізований з тілесними ушкодженнями до КНП «Баштанська багатопрофільна лікарня» Баштанської міської ради, де знаходився на лікуванні до 09 червня 2023 року. У зв`язку з перебуванням [PERSON] на стаціонарному лікуванні [PERSON] залишився без батьківського піклування, а тому згідно наказу начальника Служби у справах дітей Баштанської міської ради від 01 червня 2023 року №18 малолітнього [PERSON] було передано в сім`ю патронатного вихователя [PERSON] . Наказом начальника Служби у справах дітей Баштанської міської ради від 18 грудня 2023 року за №56 малолітнього [PERSON] тимчасово влаштовано в сім`ю [PERSON] (бабусі [PERSON] ). Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В той же час, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). На підтвердження своїх вимог щодо ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків позивачем надано: - копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2018 року у справі №468/1370/18-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства (а.с. 20-21), яким визнано батьківство відповідача відносно [PERSON] ; - копію повідомлення [PERSON] від 01 червня 2023 року (а.с. 14) про те, що 31 травня 2023 року [PERSON] з дому забрала швидка медична допомога, дружини відповідача вдома не було. У зв`язку з цим малолітній [PERSON] залишився без нагляду дорослих, а тому [PERSON] прихистила дитину у себе; - копію Акту обстеження умов проживання від 01 червня 2023 року (а.с. 15), згідно якого 01 червня 2023 року працівниками Служби у справах дітей Баштанської міської ради за адресою: [ADDRESS] було виявлено малолітнього [PERSON] , який залишився без батьківського піклування. Умови проживання за місцем виявлення дитини хороші; - копію Виписки з медичної картки стаціонарного хворого №1519 (а.с. 16), згідно якої [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 31 травня 2023 року до 09 червня 2023 року; - копію невідомого документа (а.с. 23) із записами «зі слів [PERSON] » про те, що йому краще знаходитися за місцем його тимчасового влаштування та що він не бажає повертатися до батька; - копію відповіді КУ «Центр надання соціальних послуг Баштанської міської ради» від 01 березня 2024 року №41/01 (а.с. 30), згідно якої родина [PERSON] під соціальним супроводом, як така, що опинилася в складних життєвих обставинах, не перебувала та не зверталася за соціальними послугами. Інші надані позивачем докази містять лише загальну інформацію щодо обставин справи, які не оспорювалися сторонами. Проте надані позивачем та досліджені судом докази в цій частині, на думку суду, свідчать лише про наявність суттєвих недоліків у вихованні [PERSON] сина, однак не вказують на його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Зокрема, з досліджених доказів суд встановив, що після смерті матері [PERSON] [PERSON] виявив бажання та встановив батьківство щодо дитини. [PERSON] проживав з батьком до червня 2023 року, матеріали справи не містять доказів щодо будь-яких недоліків у вихованні батьком дитини протягом їх спільного проживання. З досліджених доказів вбачається, що відповідач створив для сина належні матеріально-побутові умови за місцем його проживання. У кінці травня 2023 року [PERSON] у зв`язку зі спричиненими йому тілесними ушкодженнями був госпіталізований до лікарні, де перебував на стаціонарному лікуванні до 09 червня 2023 року. На період його лікування [PERSON] залишився без батьківського піклування. Проте, після завершення лікування, [PERSON] звертався до служби у справах дітей з приводу повернення йому [PERSON] (що не оспорювалося сторонами, в тому числі позивачем у позові). Крім цього, в судовому засіданні відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, вказуючи на бажання подальшого виховання та утримання сина. Водночас, заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням встановлених судом обставин свідчить про його інтерес до дитини (дивитись рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», постанова Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23). Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору не з`ясовував думку малолітнього [PERSON] щодо доцільності позбавлення його батька батьківських прав, оскільки дитина, враховуючи її вік, не здатна висловити свідому думку щодо спору та надати об`єктивну оцінку подіям та фактам, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (у справах, що стосуються прав та інтересів дитини), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Водночас, згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає необхідним не погодитися з висновком опікунського органу з приводу доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав та відмовити в позбавленні відповідача батьківських прав, однак попередити останнього про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання сина і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Судові витрати, які підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України, по справі відсутні.

Outcome: dismissed