Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

23 травня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і довічно. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає про те, що вона є матір`ю [PERSON] , інших дітей вона не має, не позбавлена батьківських прав відносно відповідача, до повноліття останнього займалася його вихованням, матеріально підтримувала сина. На теперішній час позивачу 55 років, з 2022 року вона є пенсіонером, інших джерел доходу, окрім пенсії, не має. За станом здоров`я перебуває під наглядом лікарів, у зв`язку з чим постійно купує коштовні ліки, проходить медичні обстеження, тому матеріальне становище позивача є вкрай нужденним. Пенсія позивача становить 2491,15 грн. щомісяця, однак витрати на утримання квартири, які складають близько 1000,00 грн. щомісяця, придбання ліків, продуктів харчування, засобів особистої гігієни та одягу, не може забезпечити необхідне та належне існування. Крім того, [PERSON] впродовж тривалого часу утримує свою 83-річну матір - пенсіонерку, яка потребує вартісні ліки, які не в змозі придбати на маленьку пенсію. В той же час, відповідач має молодий вік, працює, має щомісячний дохід, однак не матеріальної допомоги позивачу не надає, хоча і має таку можливість. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній цивільній справі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань до суду не надходило. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю відповідача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження відповідача, копією свідоцтва про шлюб, після реєстрації якого позивач змінила прізвище на « [PERSON] ». (а.с. 5-6) 20 січня 2017 року позивач розірвала шлюб із [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 20.01.2017 року. (а.с. 6 зворотній бік) Згідно копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 02.02.2022 серії [NUMBER] , [PERSON] є пенсіонером за віком. (а.с. 4 зворотній бік) З доданої до позовної заяви копії виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 13.11.2023 вбачається, що [PERSON] за останні 12 місяців зверталася за медичною допомогою: 22.08. - 01.09.2023 - стаціонарне лікування. (а.с. 7) Згідно листа Відділу обслуговування громадян №16 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №0400-010219-8/80025 від 19.04.2024 року, [PERSON] не перебуває на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пільг, виплата яких здійснюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від №215 07.03.2022 «Про особливості нарахування та виплати грошових допомог, пільг та житлових субсидій на період дії воєнного стану». (а.с.9) З Довідки про доходи №3528575880251550 виданої 19.04.2024 року Відділом обслуговування громадян №16 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській обл. і отримує пенсію за віком та за період з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року сума пенсії складає 7573,45 грн., що становить 2491,15 грн. на місяць. (а.с.9) Відповідно до Інформації про сплату комунальних послуг №31, Інформації про сплату комунальних послуг №32, Інформації про сплату комунальних послуг №33, Інформації про сплату комунальних послуг №34, 20.12.2023 року сплачено комунальні послуги на загальну суму 773,30 грн., 24.01.2024 року сплачено комунальні послуги на загальну суму 935,60 грн., 22.02.2024 сплачено комунальні послуги на загальну суму 896,50 грн., 21.03.2024 року сплачено комунальні послуги на загальну суму 644,70 грн., з утримання квартири [ADDRESS] . (а.с.10-10 зворотній бік) Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно зі ст.121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану у відповідному порядку. За положеннями частини 1 та 3 ст. 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Згідно зі ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 Сімейного кодексу України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Враховуючи наведені положення законодавства, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачено, що прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення встановлюється законом про державний бюджет на відповідний рік. Статтею 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості. Мінімальний розмір пенсії за віком підвищується у зв`язку із збільшенням величини вартості мінімального споживчого бюджету чи межі малозабезпеченості. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] є пенсіонеркою за віком та отримує пенсію, яка призначена їй довічно. Сума її пенсії за період з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року складає 7573,45 грн., що становить 2491,15 грн. на місяць. У свою чергу, прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2024 року становить 2361,00 грн. Відтак, сума нарахованої позивачу [PERSON] пенсії відповідає сумі прожиткового мінімуму на осіб, які втратили працездатність, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Разом з тим, доведення потреби в матеріальній допомозі є процесуальним обов`язком саме позивача. Натомість позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на лікування, придбання ліків, харчування тощо. Посилання позивача [PERSON] на незадовільний стан свого здоров`я не підтверджують обставин її щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії, відтак виходячи зі змісту ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення», мінімальний розмір пенсії забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 1 ст. 202 СК України. При цьому суд звертає увагу на те, що надані позивачем квитанції про оплату житлово-комунальних послуг не можуть беззаперечно свідчити, що вказані витрати здійснені саме [PERSON] та інші особи не несуть обов`язку з утримання квартири [ADDRESS] . Також, обставини утримання позивачем своєї матері, наведені в обґрунтування позову, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони не доведені жодними доказами, а також такі обставини не є підставою для їх врахування при вирішенні цього спору. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергу, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Отже, суд зважаючи на наведене, враховуючи необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру (про стягнення аліментів) на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи відмову у задоволенні позову, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed