Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

В квітні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовом до відповідачів АТ «Перший український міжнародний банк», Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив: -в частині вимог до АТ «Перший український міжнародний банк», визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5605, вчинений 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., на документі «Заява № 1001064993301 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб» про стягнення із позивача на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором № 1001064993301 від 26.06.2018 в розмірі 16475,63 грн та вартості нотаріальної послуги в сумі 250,00 грн; -в частині вимог до держави України в особі Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), визнати незаконним, вчинення 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., нотаріальна діяльність якої припинена на підставі наказу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.03.2021 № 280/6, винесеного на підставі наказу Міністерства юстиції України від 12.03.2021 № 931/5, виконавчого напису № 5605 на документі «Заява № 1001064993301 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб» про стягнення із позивача на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором № 1001064993301 від 26.06.2018 в розмірі 16475,63 грн та вартості нотаріальної послуги в сумі 250,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. було вчинено виконавчий напис, яким стягнуто із позивача на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором. 12 березня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.В. було відкрито виконавче провадження № 64817037 щодо виконання зазначеного виконавчого напису. Позивач вважає, що виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом із порушенням ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та встановленого порядку, оскільки заборгованість не є безспірною, позивач не отримував жодних вимог чи повідомлень стосовно заборгованості, кредитний договір не було нотаріально посвідчено, а відтак наявні підстави для визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, позивач вказує, що вчинення нотаріусом всупереч вимог чинного законодавства зазначеного виконавчого напису порушило права позивача, його свободи та інтереси, оскільки, банк звернув даний виконавчий напис до виконання, що призвело до арешту коштів позивача та винесення рішень приватного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження. Позивач вважає, що відповідальність за незаконний виконавчий напис лежить на державі Україна в особі Міністерства юстиції України та Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ), які делегували свої повноваження на вчинення нотаріальних дій приватному нотаріусу Харі Н.С., а відтак належним способом захисту порушених прав позивача в частині вимог до Міністерства юстиції України є також і визнання в судовому порядку незаконним вчинення виконавчого напису на документі, який не передбачений Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172 та без достатніх правових підстав. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2024, головуючим суддею у справі було визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 17.04.2024, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В квітні 2024 року до суду від представника відповідача АТ «Перший український міжнародний банк» надійшла заява про визнання позовних вимог в частині визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В травні 2024 року до суду від представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не доведено, чим порушені його права з боку відповідача, а вимога про визнання незаконними дій органу державної влади мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства. В травні 2024 року до суду від представника відповідача Міністерства юстиції України надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не обґрунтовано та не доведено порушення його прав відповідачем Міністерством юстиції України при вчиненні приватним нотаріусом спірного виконавчого напису, а відтак вимоги до міністерства є безпідставними. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права особи, за захистом яких вона звернулась до суду, є підставою для відмови у задоволенні позову. В травні 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій позивач наполягає на задоволенні позовних вимог та вказує на те, що вчинення виконавчого напису на борговому документі без дотримання вимог закону порушило законні права позивача, та спори, що виникають з приводу вчинення нотаріальних дій, зокрема, щодо вчинення виконавчих написів, належить що приватно-правових та підлягають вирішенню судом в порядку цивільного судочинства. В травні 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача Міністерства юстиції України, в якій позивач наполягає на задоволенні позовних вимог та вказує на те, що обмеження прав і свобод позивача було здійснено на підставі незаконного виконавчого напису, тобто за рішенням суду такі обмеження мають бути визнані незаконними та такими, що порушують права і свободи позивача. За захистом таких прав позивач і звернувся до суду із даним позовом. В травні 2024 року до суду від представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких сторона відповідача вказувала на не ефективність обраного позивачем способу захисту та відсутність дій, які б вказували на порушення відповідачем Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) прав позивача. В травні 2024 року до суду від представника відповідача Міністерства юстиції України надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких сторона відповідача вказувала на те, що посилання позивача на відповідальність Міністерства юстиції України за діяльність приватного нотаріуса не ґрунтується на вимогах закону, оскільки, приватний нотаріус самостійно здійснює повноваження, встановлені чинним законом, а міністерство наділене лише організаційними та контрольними функціями у сфері нотаріальної діяльності. Відповідач наголошує, що Міністерство юстиції України не приймало жодних рішень, які порушували права позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, які заявлені до Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.08.2024, у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача АТ «Перший український міжнародний банк» в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява, в якій було визнано позов в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Представники відповідачів Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи містяться відзив на позов, відповідно до яких відповідачі просять в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа в судове засідання не з`явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 10.02.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. був вчинений виконавчий напис № 5605 про стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] на загальну суму 16475,63 грн. 12.03.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою М.В. було відкрито виконавче провадження № 64817037 з примусового виконання виконавчого напису за № 5606 від 10.02.2021, який був вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» визначено, що для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо а) подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; б) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання, а також встановлення моменту виникнення права вимоги. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог заставодержателя. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. Як роз`яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк. Вказані обставини не дають суду підстав вважати зазначений у виконавчому написі розрахунок заборгованості безспірним, а виконавчий напис таким, що вчинений відповідного до чинного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б переконливо доводили наявність підстав для вчинення виконавчого напису та стягнення суми заборгованості з позивача. Більше того, відповідачем АТ «Перший український міжнародний банк» в ході розгляду справи були визнані позовні вимоги в частині визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що під час вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимоги чинного законодавства щодо процедури його винесення та перевірки безспірності вимог стягувача, останнім, в ході розгляду справи було визнано позовні вимоги в цій частині, а відтак суд вважає, що вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В частині позовних вимог до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання незаконним, вчинення 10.02.2021 приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. виконавчого напису № 5605, слід зазначити наступне. Гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. З`ясування ким та яким чином порушуються права позивача має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені. Позивач, пред`явивши вимоги до Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), просить визнати незаконним вчинення 10.02.2021 виконавчого напису № 5605 приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С., однак, визначивши відповідачами Міністерство юстиції України та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачем належним чином не обґрунтовано яким чином ці установи мають відношення до вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом при виконанні її обов`язків, як особи, що здійснювала незалежну, приватну діяльність, а також не доведено якими саме діями/бездіяльністю були порушено права позивача з боку цих відповідачів. Варто відмітити, що Міністерство юстиції України та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не приймало жодних рішень, які могли б порушувати безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача, відповідно відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог до Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та заперечення відповідачів в цій частині є слушними. Окремо слід звернути увагу на те, що визнання в судовому порядку виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є належним та достатнім способом захисту прав позивача в спірній ситуації, право позивача поновлено шляхом задоволення позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а відтак відсутні підстави для визнання в судовому порядку незаконним, вчинення 10.02.2021 приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. виконавчого напису № 5605, за викладених в позові обставин. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування позовних вимог в цій частині не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, позовні вимоги до Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є безпідставними та необґрунтованими, а відтак суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити. В порядку ст.ст. 141, 142 ЦПК України, а також з огляду на те, що позивач за вимогами закону звільнений від сплати судового збору за подачу даного позову, та відповідачем АТ «Перший український міжнародний банк» в ході розгляду справи було визнано позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та такі вимоги підлягають задоволенню, а відтак із відповідача АТ «Перший український міжнародний банк» на користь держави підлягає стягненню 50 % судового збору за вказану позовну вимогу в сумі 605,60 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial