Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

23.04.2019 [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без державної реєстрації [PERSON] з [PERSON] з 01 січня 2015 року по квітень 2019 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 26.04.2019 року відкрито провадження по справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 26.04.2019 р. заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Заборонено відчуження квартири [ADDRESS] , загальною площею 22,2 кв.м, житловою площею 13,6 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Заходи зустрічного забезпечення не вживалися. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гетьман О.М. надала суду відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Ухвалою суду від 29 липня 2019 року залучено до участі в розгляді цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без державної реєстрації, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 29 липня 2019 року витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (93404, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9) відомості з системи персоніфікованого обліку щодо розміру доходів [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2018 р. 21 жовтня 2019 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без державної реєстрації [PERSON] з [PERSON] з 01 січня 2015 року по квітень 2019 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір дарування від 06.05.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В., зареєстрований в реєстрі за №919; судові витрати стягнути з відповідача. В обгрунтування уточненої позовної заяви зазначив, що У лютому 2013 року він, [PERSON] , познайомився з [PERSON] у місті Донецьк. Почали зустрічатися, а через деякий час після знайомства, у 2014 року переїхали до м. Харкова. У грудні 2014 року він запропонував відповідачці жити разом та створити сім`ю. Жоден з нас не перебував у зареєстрованому шлюбі. З січня 2015 року вони почали проживати разом з відповідачкою. Оскільки власного житла придбати не було можливості. ми проживали однією сім`єю на винайманих квартирах у м. Харкові. Стосунки не реєстрували. але піклувалися про побудову сімейних відносин. спільно вели господарство, побут та спільний бюджет, робили сімейні заощадження для придбання власного житла, піклувалися один про одного, набували майно. Позивач завжди працював та отримував дохід, Відповідачка навчалася у ВНЗ. Вони також підтримували родинні стосунки, як з рідними позивача, так і з рідними відповідача, мали спільних друзів, спільно проводили відпустки. Мали намір заробити грошей на власне житло для спільного проживання, після чого одружитися. У 2018 році ми вирішили придбати власну квартиру для спільного проживання. Заощаджених коштів для придбання квартири не вистачало, тому 25.09.2018 року оформили кредит на його ім`я. 25.09.2018 року вони уклали Договір про намір укласти договір-купівлі продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно з умовами вказаного Договору, сторони домовилися укласти договір купівлі-продажу в строк не пізніше І 5 жовтня 2018 року. 12 жовтня 2018 року вони уклали Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Покупцем у цьому договорі була зазначена відповідачка - [PERSON] . Продаж здійснено за 336 000 грн., що становить еквівалент 12.000 дол. США. Після придбання спільної квартири, власними силами зробили в ній ремонт і наприкінці жовтня 2018 року переїхали проживати до вказаної квартири. Разом проводили оплату за житлово-комунальні послуги, купували побутову техніку, предмети домашнього побуту тощо. У березні 2019 року стосунки між ними погіршилися, а з квітня 2019 р. припинили проживати разом однією сім`єю, як подружжя. Відповідач поставила позивачу умову, щоб він до кінця квітня зібрав свої речі та звільнив квартиру. Право власності позивача на спірну квартиру не визнає. Враховуючи викладені вище обставини, той факт, що відповідач не визнає його право власності на квартиру, він звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання мене разом з відповідачем однією сім`єю без державної реєстрації, визнання нашої квартири спільною сумісною власністю та її поділ. Ухвалою суду від 26.04.2019 року було відкрито провадження у справі, визначено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Також ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2019 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову: заборонено відчуження кВ. [ADDRESS] загальною площею 22,2 кв. метри, житловою площею 13.6 кв. метри, яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання. Вказана ухвала не оскаржувалась, набула законної чинності. 25.07.2019 року позивач отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №175013958 з якої дізнався, що спірну квартиру відповідачкою [PERSON] було відчужено за договором дарування від 06.05.2019 року [PERSON] . Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В., р.№919. Тобто відчуження кв. [ADDRESS] відбулось під час дії заборони на відчуження нерухомого майна. Забезпечення судом позову у виді заборони на відчуження на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є- таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Виходячи з ухвали Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2019 року вбачається, що договір дарування квартири від 06.05.2019 року, укладено під час строку дії ухвали суду про заборону відчуження квартири, і є таким, що не відповідає вимогам закону, і може визнаватися недійсним. При цьому вимога про визнання оспорюваною правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Крім того, жодної згоди на відчуження спільної квартири позивач не надав. Вказаний договір дарування був укладений також в порушення вимог ст.65 СК України. До майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, вказані у позовній заяві факти свідчать, про те, що між сторонами склалися усталені відносини, які притаманні подружжю та спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем право власності на 1/2 частини цієї квартири. Договір дарування квартири від 06.05.2019 року, укладено під час строку дії ухвали суду про заборону відчуження квартири, і є таким, що не відповідає вимогам закону, і може визнаватися недійсним. Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року витребувано у Головного управління ДФС у Харківській області інформацію про розмір доходів [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2018 р; у Головного управління ДФС у Донецькій області інформацію про розмір доходів [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2018 р. Ухвалою суду від 27 січня 2020 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19.05.2023 зазначену цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Московського районного суду м. Харкова. Згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2023, справу передано на розгляд судді Харченко А.М. Ухвалою суду від 30.06.2023 року справа прийнята до провадження, визначено розглядати справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання по справі. Ухвалою суду від 26.07.2023 року закрите підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] - адвокати Селезень С.В., Зудер`янц (Полякова) В.В. підтримали позовні вимоги позивача в повному обсязі, посилаючись на вищенаведене, та просили позов задовольнити в повному обсязі. Крім того зазначили, що [PERSON] та [PERSON] познайомилися в лютому 2013 року. Відповідач [PERSON] переїхала до м. Харкова в 2016 році. Разом вони мешкали на орендованих квартирах в м. Харкові за адресами: вул. Гвардійців Широнінців, Блюхера, Світлій. [PERSON] займалася побутом. Працював лише позивач. В 2018 році вирішили придбати квартиру. Позивач взяв готівковий кредит в банку 50000 грн. Одразу уклали договір про наміри укласти договір купівлі-продажу квартири. Були знайомі родичі сторін між собою. 18 жовтня 2018 року уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, в якому відповідач була визнана покупцем. 11 листопада 2018 року сторони придбали пральну машину. Наприкінці 2019 року стосунки між сторонами погіршилися, відповідач [PERSON] запропонувала розлучитися та заявила, що квартира її. Потім подарувала спірну квартиру батькові, однак досі мешкає в квартирі відповідачка. В порушення ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України договір дарування був укладений під час дії заборони на відчуження майна та без згоди позивача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2013 році закінчив університет та переїхав до міста Донецька, де в березні 2014 познайомився з [PERSON] . В вересні 2014 році переїхав в м. Харків, де стали мешкати з [PERSON] . Разом мешкали на орендованих квартира на [ADDRESS] , де сплачували оренду з комунальними послугами 1100 грн.; [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] сплачували за оренду 3000 грн. Їздили до обох батьків. Потім запропонував поїхати до Польщі заробити кошти, де перебував з 30.01.2017 до 12.07.2017. [PERSON] в цей час мешкала в квартирі на вулиці Блюхера . Він привіз з Польщі зароблені 8000 доларів США. З серпня 2018 року шукали квартиру на сайті Olx, ввечері їздили в агентство нерухомості «Арбат», дивилися різні варіанти, в тому числі новобудову «Воробйові гори». Задаток за квартиру передавала 500 доларів США і 1000 доларів США за послуги ріелтора. Частину грошей на придбання квартири він взяв в кредит, оскільки коштів не вистачало. Під час укладення договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса присутнім не був, оскільки працював. Присутні були ріелтор та господар квартири. [PERSON] передавав 12000 доларів США на покупку квартири. Яка була вартість послуг нотаріуса не пам`ятає. Після покупки квартири місяць продовжували мешкати на орендованій квартирі на вулиці Світлій в м. Харкові , поки в їх квартирі робили ремонт. Побудували гіпсокартонну стіну, поставили бойлер, замінили замки та переїхали. В гості приходили друзі. Він з другом в квартирі поміняли електропроводку. [PERSON] не працювала, оскільки була студенткою. Перший час мешкала в гуртожитку. Про переводи коштів від батьків не повідомляла. Новий рік зустрічали в новій квартирі. З березня 2019 року почалися проблеми, внаслідок погіршення фінансового становища, [PERSON] почала виганяти з квартири, приїздив її батько з погрозами. У шлюбі він не перебував. В спірній квартирі не реєструвався, оскільки були проблеми з постановкою на облік в військкомат. У батька [PERSON] була лише пенсія, гроші на покупку квартири він не давав. Пропозицію одружитися він [PERSON] не робив. Він працював неофіційно, потім в магазинах «Посад» в 2016 році, « Єва ». На картку отримував зарплату 10000 грн. Точну суму свого заробітку в 2015-2018 роках не пам`ятає. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Гетьман О.М. в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] не визнали та надали відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовна заява є безпідставною та необгрунтованою, посилаючись на те, що з позивачем вони познайомились у вересні 2013 року. Тоді відповідач навчалась в 11 класі ЗОШ № 63 м. Донецьк, а [PERSON] влаштувався до цієї школи викладачем фізичної культури. Згодом, приблизно у травні 2014 року вони з позивачем почали зустрічатись. Проте, стосунки тривали недовго, оскільки у серпні 2014 року відповідач вступила до Українського державного університету залізничного транспорту на будівельний факультет, де навчається і на цей час, а 'тому переїхала жити до м. Харкова. Враховуючи те, що з позивачем проживали у різних містах після її вступу до університету, стосунки зійшли нанівець. Зазначила, що з часу переїзду відповідача до м. Харкова її почуття до [PERSON] охололи, спільних інтересів у них з ним вже не було, а тому вона не бачила сенсу продовжувати стосунки між нами. Особисто вона не планувала створювати з позивачем сім`ю та ніколи не бачила його в ролі свого чоловіка (навіть цивільного - без реєстрації шлюбу). Стосунки з [PERSON] були суто інтимними, без будь-яких прав і обов`язків, притаманних подружжю. Також зазначила, що навчаючись в університеті як іногородній студент, мала можливість скористатися житлом у гуртожитку, а тому в період з 27.08.2014 по 28.01.2016 відповідач проживала за адресою: [ADDRESS] . За проживання у вищевказаному гуртожитку нею щомісячно сплачувались грошові кошти, що підтверджується банківською випискою, яка міститься в матеріалах справи. У подальшому, приблизно наприкінці 2014 року позивач також переїхав до м. Харкова. Відповідач вважає, що причиною цьому стали події, які розгорнулися на сході нашої держави. Незабаром після свого переїзду [PERSON] познайомився з жінкою - [PERSON] та став спільно проживати з останньою до березня 2015 року, а саме до того моменту, поки не вкрав у неї ноутбук, за що вироком Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/9231/15-к визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Про вказаний факт відповідачу стало відомо з розповіді самого позивача, оскільки влітку 2015 року влни знов почали інколи зустрічатись, але разом не жили, спільного бюджету не мали, не були пов`язані спільним побутом та спільними правами та обов`язками, тим паче не робили ніяких сімейних заощаджень, тому що ніякої сім`ї у них не було. Перебуваючи у м. Харкові, [PERSON] одноособово з березня по вересень 2015 року винаймав квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором найму житлового приміщення від 18.03.2015, укладеним між [PERSON] 'та позивачем (копія договору міститься в матеріалах справи). Водночас, відповідач по 28.01.2016 мешкала у гуртожитку університету, а після цього до моменту купівлі власної квартири в м. Харкові проживала у батькового друга за адресою: [ADDRESS] та у знайомої її батьків за адресою: [ADDRESS] . Вищевказаний факт спростовує твердження позивача про те, що нібито з січня 2015 року вони почали проживати разом. Дійсно, [PERSON] увесь цей час проживав у різних орендованих квартирах, адреси яких були їй відомі, оскільки вона періодично з ним зустрічалася, мала близькі (інтимні) стосунки, інколи залишалась на ніч у житлі, яке він орендував. Навіть факт зазначення її ім`я у договорі оренди квартири (за адресою: [ADDRESS] ) від 05.02.2016, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , не доводить їх з позивачем спільного проживання, оскільки вказаний запис під час укладання зазначеного договору виконаний власником квартири зі слів орендаря, тобто [PERSON] . У подальшому позивач виключно самостійно, також без спільного проживання з іншими особами, у тому числі - без відповідача, винаймав квартиру по [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди квартири від 19.08.2017 (копії договорів оренди квартир містяться в матеріалах справи). До моменту придбання власної квартири відповідач весь час мешкала у приятелів її батьків, тобто окремо від позивача, а -тому це спростовує твердження позивача про спільне проживання. У своїй позовній заяві [PERSON] постійно вживається займенник «МИ», однак насправді ніякого «ми» не існувало, кожен з них жив окремо від іншого, інколи спільно проводили час. Звісно, що ні про який сімейний бюджет 'та спільні заощадження не можна вести й мови. Так, позивачем до позовної заяви додано копію своєї трудової книжки. з якої вбачається, що загальний трудовий стаж останнього становить 1 рік 5 місяців 22 дні, що спростовує його твердження про постійний дохід, а враховуючи те, що він повинен був оплачувати найм квартири, навряд чи у нього лишались грошові кошти на заощадження. Оскільки відповідач навчалася та у м. Харкові фактично була сама, її батьки постійно допомагали фінансово, зокрема, вона отримувала та користувалась батьковою пенсією, яку знімала в м. Харкові. Крім тою, вона неофіційно підробляла, а тому мала періодичні доходи. У результаті фінансової допомоги її батька та на його грошові кошти 12.10.2018 за договором купівлі-продажу нею була придбана квартира [ADDRESS] , вартістю 336000 грн., що становить еквівалент 12000 доларів США (сплачували за квартиру в іноземній валюті). Таким чином, фактично її батьки за власні кошти придбали для неї вищевказану квартиру, яку оформили на її ім`я. У подальшому особисто її батьком проводився ремонт у цій квартирі, купувалися будівельні матеріали, інструменти, сантехніка, люстра та інше. Невдовзі після того, як батько зробив ремонт у придбаній на її ім`я квартирі та вона переїхала вже до свого власного житла, з`явився [PERSON] з проханням кілька місяців пожити у неї доки він не знайде собі квартиру. З огляду на те, що на той момент вже почалась зима, вона проявила людяність та дозволила позивачу деякий час пожити у неї, як згодом виявилось дарма. [PERSON] вже одного разу вчинивши суспільно небезпечне діяння з корисливих мотивів (тобто крадіжку), заборонене законом під загрозою притягнення до кримінальної відповідальності, на цей раз удосконалив свої «здібності» та пішов далі - ретельно підготувавшись (копії документів, оцінка майна, фото) вирішив привласнити чуже майно за допомогою правосуддя. При цьому позивач не приймав ніякої участі у купівлі квартири, не надавав ніякої матеріальної (фінансової) допомоги, не приймав участь у ремонтних роботах, а враховуючи його поведінку та дії, спрямовані на заволодіння квартирою, заявляє, що у разі наявності хоча б незначного фінансового вкладу у придбання спірної квартири [PERSON] вимагав би відображення цього факту у договорі купівлі-продажу, тобто мало б місце відображення його участі у купівлі нерухомого майна. На початку січня 2019 року позивач звільнився з роботи, що підтверджується записом у його трудовій книжці, оскільки працювати не хотів, будь-якої іншої роботи, яка б відповідала його вимогам, не шукав. З огляду на те, що позивач, який тимчасово мешкав у належній відповідачу квартирі, залишився без роботи, без грошей, натомість комфортно влаштувався жити за рахунок її батька, зокрема, продукти харчування, проживання в її квартирі, оплата комунальних послуг - все це для позивача на деякий час стало безкоштовним, а тому [PERSON] не бажав що-небудь змінювати у своєму житті. Проте, мене не влаштовувала ситуація з утриманцем, а тому у квітні 2019 оку я сказала позивачу, щоб він зібрав свої речі та залишив мою квартиру, ісля чого надала йому час для виселення, а сама 12.04.2019 поїхала до батьків. Як згодом стало відомо, за час її відсутності у квартирі, [PERSON] , не будучи власником квартири, запросив оцінювача та здійснив оцінку належної відповідачу квартири, а також зробив копії певних документів, деякі документи забрав. Лишаючи квартиру позивач знищив та пошкодив те, що міг пошкодити (електропроводку), забрав всі свої речі та деякі належні мені документи. Також зазначає, що ті нечисельні фотографії, додані позивачем до позову, підтверджують лише наявність між мною та позивачем близьких (інтимних) стосунків, жодним чином не свідчать про проживання разом однією сім`єю та не належать до так званих світлин сімейного архіву (сім`ї, як такої, не було, отже і сімейного архіву ніякого не існує). Таким чином, немає жодних підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу та для визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності. Крім того, однією з позовних вимог [PERSON] є визнання недійсним договору дарування від 06.05.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 919. Вищевказану вимогу позивач обґрунтовує наявністю ухвали Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2019, якою заборонено відчуження квартири [ADDRESS] , загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 13,6 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Частинами 1, 2 ст. 157 ЦПК України визначено, що ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановления незалежно від. її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів. Зазначає, що про існування ухвали Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2019, як і самої позовної заяви, вона не знала тривалий час, у тому числі - і на час укладення договору дарування квартири. Так, дійсно 06.05.2019 між нею та її батьком - [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В. та зареєстрований у реєстрі за № 919. Відповідно до умов зазначеного договору право власності на дарунок (вищевказану квартиру) виникає у обдаровуваного з моменту її прийняття (прийняття документів, які посвідчують право власності на вищевказану квартиру). Рішення про відчуження квартири на користь батька вона прийняла з огляду на те, що по-перше: вона придбана за його грошові кошти, по-друге: ремонт у цій квартирі зроблено власноручно її батьком та також за його кошт. Таким чином, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження її обізнаності в наявності заборони на відчуження квартири. Крім того, у своїй позовній заяві [PERSON] наполягає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та вимагає визнання за ним права власності на 1/2 частини цієї квартири, стверджуючи, що він є її співвласником. Водночас, позивач посилається на норми ч. 4 ст. 369 ЦК України, якою передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Проте, позивачем не доведено, які саме права та охоронювані законом інтереси порушено оспорюваним договором дарування квартири, а належність квартири до спільної сумісної власності на теперішній час не встановлена. Таким чином, наразі відсутні підстави вважати [PERSON] співвласником, квартири [ADDRESS] , отже і згода його під час розпорядження цим майном не потрібна. З урахуванням викладеного вважає, що підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні, у зв`язку з чим просила у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити у повному обсязі. Крім того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що з [PERSON] познайомилася в 2013 році, він був учителем фізкультури в школі м. Донецька, де вона навчалася, оказував їй знаки уваги. Батьки познайомилися з [PERSON] на випускному в школі. В 2014 році після закінчення школи стали спілкуватися ближче, але з початком бойових дій вона поїхала до м. Харкова навчатися та в 2014-2016 роках мешкала в гуртожитку на [ADDRESS] , сусідкою по кімнаті була [PERSON] . З вересня 2014 - вересень 2015 року сплачувала за гуртожиток 600-700 гривень. Наприкінці січня 2016 року переїхала в трикімнатну квартиру батькового товариша [PERSON] , де він мешкав зі своєю сім`єю і мешкала у них до червня 2016 року. В червні - серпні 2016 року знаходилася у батьків в м. Донецьку. Потім мешкала у тітки в [ADDRESS] . З [PERSON] в цей час спілкувалися лише телефоном. Наприкінці 2014 року він приїхав до Харкова та мешкав з колишньою вчителькою [PERSON] . Вона приїздила до нього на орендовані квартири на 1-2 дні. З 2016 року вона переїхала до друзів батьків. Загальних друзів з [PERSON] у них не було. Вона приходила до нього в гості зі своїми друзями. [PERSON] на той час у колишньої співмешканки викрав ноутбук. [PERSON] вона давала 20000 гривень на поїздку до Польщі, він їх потім повернув. Вона на сайті Olx знайшла агентство нерухомості неподалік вулиці Фісановича. У 2018 році її батьки назбирали гроші на житло в м. Харкові. Вона внесла задаток господарям 500 доларів США за квартиру. Наявну гривню обміняла на долари та за 12000 доларів США купила квартиру. 1000 доларів США заплатила агентству нерухомості за послуги. За нотаріальні послуги нібито вона сплачувала. Квартиру купувала для сім`ї [PERSON] . В жовтні її батько приїхав до м. Харкова та робив ремонт. [PERSON] мало працював, не мав достатніх коштів, тому попрохав пожити у неї, дала ключі. [PERSON] до цього один раз кликала на День народження. Їх батьки знайомі не були. [PERSON] купив в квартиру пральну машину, уклав договір з інтернет-провайдером «Воля». Комунальні послуги сплачувала вона. Їй батько присилав пенсію, а [PERSON] з січня 2019 року взагалі перестав працювати. Вона збиралася в квітні до батьків, а [PERSON] залишився в квартирі. Через 2-3 тижні вона повернулася з батьком з м. Донецька, [PERSON] за цей час пошкодив проводку, приводив оцінщика квартири, забрав ключі, копії документів та пральну машину, тому вона вирішила подарувати квартиру батькові. Укладати шлюб з [PERSON] вони не збиралися. Сім`ї у них не було. Позивач квартиру не допомагав їй купувати, спільних витрат у них не було. У шлюбі вона не перебувала. На відпочинку з [PERSON] кожен платив за себе. Представник відповідачів - адвокат Гетьман О.М. також зазначила, що хоча [PERSON] уклав договір з інтернет-провайдером, однак телефон в договорі зазначений саме [PERSON] . Відповідач [PERSON] направив суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ознайомившись зі змістом уточненої позовної заяви вважає, що остання не підлягає задоволенню через її безпідставність, недоведеність та необгрунтованість з огляду на наступне. Так, у серпні 2014 року його донька, [PERSON] , після закінчення 11 класів ЗОШ № 63 м. Донецьк вступила до одного з вищих навчальних закладів міста Харкова - Українського державного університету залізничного транспорту (денне відділення будівельного факультету). Звісно, що навчання в університеті вимагало постійного проживання в місті Харкові, однак свого житла у цьому місті вони не мали, а тому донька, як іногородній студент; у період навчання з 27.08.2014 по 28.01.2016 мешкала у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . За проживання у гуртожитку [PERSON] щомісячно сплачувались грошові кошти, що підтверджується банківською випискою, яка міститься в матеріалах справи. У подальшому, скориставшись запрошенням друзів їхньої родини, він запропонував [PERSON] переїхати мешкати до них. Донька погодилася на його пропозицію та з кінця січня 2016 року до моменту купівлі у Харкові власної квартири проживала спочатку у його друга за адресою: [ADDRESS] , а потім у знайомої за адресою: [ADDRESS] . Між ним та донькою завжди були довірчі відносини, а тому вона розповідала йому, що інколи зустрічалася з [PERSON] , однак серйозних намірів щодо позивача у неї не було, та й взагалі [PERSON] вважала, що це не той хлопець, якого б вона хотіла бачити в якості свого чоловіка (навіть цивільного - без реєстрації шлюбу). Оскільки його донька вже є дорослою людиною, то її спілкування та взаємовідносини з позивачем мали суто інтимний характер та не створювали для жодного з них будь-яких прав і обов`язків, притаманних подружжю. Навчаючись в університеті на денному відділенні. [PERSON] не мала можливості повноцінно працювати й заробляти собі на життя (інколи вона заробляла неофіційно), а тому вони з дружиною постійно надавали їй фінансову допомогу. Особисто він віддав [PERSON] свою пенсійну картку задля того, щоб вона могла користуватися належними йому грошима. Крім того, враховуючи, що вони самі того не бажаючи стали вимушеними переселенцями внаслідок подій на Донбасі, їх родина вирішила заощаджувати з метою придбання власного житла, а так як донька навчалася у Харкові, то вибір з населеним пунктом, у якому вони планували придбати житло, перед нами не стояв. Після того, як у них накопичилась певна сума грошових коштів, вони почали розглядати різні варіанти квартир, виставлених на продаж. На сімейній нараді було вирішено оформити право власності на квартиру, яку вони збирались придбати, за [PERSON] , незважаючи на те, цю нерухомість планувалось купувати за його кошти і донька від самого початку наполягала на тому, щоб квартира була оформлена на його ім`я. Згодом 12.10.2018 за договором купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , була придбана квартира [ADDRESS] , вартістю 336000 грн., що становить еквівалент 12000 доларів США (силачували за квартиру в іноземній валюті). Таким чином, вищевказана квартира придбана фактично за його власні кошти, хоча документально її власником була зазначена [PERSON] . Крім того, придбане ними житло потребувало ремонту і він, звичайно, як батько не міг залишатися осторонь цієї проблеми, а тому знов таки за власний кошт заходився з ремонтом, зокрема, купував інструменти, будівельні матеріали, сантехніку, люстру та власними силами відремонтував цю квартиру. При цьому позивач ані у купівлі квартири, ані у ремонтних роботах ніякої участі (фінансово або фізично) не приймав, що цілком логічно, бо жодного відношення до цієї нерухомості [PERSON] не має. Вказане також підтверджується відсутністю його прізвища (як співвласника) у договорі купівлі-продажу та й взагалі під час вчинення правочину. Твердження позивача про те, що він з його донькою нібито проживав однією сім`єю, вів спільний бюджет; робив заощадження з метою придбання спільного житла не відповідають дійсності та спрямовані виключно на заволодіння чужим майном, що припустимо з огляду на його кримінальне минуле. Коли він довідався, що [PERSON] дозволила [PERSON] кілька місяців пожити у своїй квартирі, він був дуже вражений, збентежений і пригнічений цією новиною. До того ж, з січня 2019 року позивач ніде не працював та й не виявляв ніякого бажання знайти собі роботу, при цьому за житло та комунальні послуги він не сплачував, харчувався за рахунок [PERSON] , а коли у квітні вона виставила його з квартири з особистими речами, знищив та пошкодив те, що міг пошкодити (наприклад, електропроводку) та прихопив із собою деякі належні доньці документи. Внаслідок цього відповідач перебував у дуже пригніченому емоційному стані. Напевно, саме це спонукало [PERSON] вмовити його переоформити квартиру на його ім`я. Отже, він погодився переоформити квартиру і 06.05.2019 між ним та [PERSON] укладено договір дарування та відповідно до вимог чинного законодавства зареєстровано за ним право власності на квартиру. Посилаючись на наявністю ухвали Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2019, якою заборонено відчуження квартири [ADDRESS] , загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 13,6 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] , позивач просить суд визнати, недійсним договір дарування квартири від 06.05.2019 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 919. На момент укладення договору дарування квартири, він взагалі не знав ані про наявність у суді позовної заяви [PERSON] , ані про постановления Московським районним судом м. Харкова ухвали від 26.04.2019 про забезпечення позову. укладаючи договір дарування квартири ні він, ні його донька не були обізнані про існування вищевказаної ухвали суду та про вжиті заходи забезпечення позову щодо цієї квартири. На теперішній час він є власником квартири [ADDRESS] , а законні підстави для визнання договору дарування квартири від 06.05.2019 недійсним - відсутні. Таким чином, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушень вимог законодавства під час вчинення вищевказаного правочину. Крім того, у своїй позовній заяві [PERSON] наполягає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та вимагає визнання за ним права власності на 1/2 частини цієї квартири, стверджуючи, що він є її співвласником. Водночас, позивач стверджує, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, посилаючись при цьому на норми ч. 4 ст. 369 ЦК України. Проте, [PERSON] не доведено які саме права та охоронювані законом інтереси порушено договором дарування квартири, а належність цього майна до спільної сумісної власності на теперішній час судом не встановлена. Наразі відсутні підстави вважати [PERSON] співвласником квартири [ADDRESS] , отже і згода його під час розпорядження цим майном не вимагалась. З урахуванням викладеного вважає, що підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні, у зв`язку з чим просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити у повному обсязі. Крім того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Гетьман О.М. зазначили, що в 2014 році його дочка [PERSON] вступила до інституту залізничного транспорту та оселилася в гуртожитку біля Кінного ринку в м. Харкові. Він часто приїжджав до дочки. Разом з дочкою в кімнаті жили 4 дівчини, але вони вживали алкогольні напої. Він вирішив забрати дочку з гуртожитку та поселив її в сім`ю свого сокурсника, де вона мешкала з січня 2016 року до літа 2016 року. Потім переїхала до тітки в [ADDRESS] , де мешкала до покупки квартири. Кожні 58 днів він приїздив до м. Харкова. В гуртожитку залізничної академії з 01.09.2014 по 2016 року [PERSON] він не бачив. В 2016 році давав дочці еквівалент 3000 доларів США, за які вона купила автомобіль БМВ, 1991 року випуску. Через рік авто продала за 2900 доларів США. З дружиною вирішили [PERSON] купити квартиру за свої збережені кошти за 12000 доларів США та 1000 доларів США. Наприкінці вересня 2018 року дочка подзвонила та сказала, що сплатила задаток за квартиру 500 доларів США. Потім він потрапив до лікарні, а дочка [PERSON] купила та оформила квартиру на себе. Квартира жилою площею 15 кв.м, лоджия - 8 кв.м. В листопаді-грудні він приїхав до м. Харкова та закупив будматеріали. З Донецька привіз інструменти, люстри, поставив стінку. [PERSON] знав як вчителя фізкультури, запрошували його на 20-річчя дочки. Дочка спитала у нього дозволу пожити у неї в квартирі [PERSON] . В квітні дочка приїхала до нього та сказала, що [PERSON] веде себе неадекватно. Разом з дочкою приїхали до м. Харкова 29 чи 30 квітня 2019 року, [PERSON] був п`яний, виїхав в той же день з квартири, а наступного дня приїхав за речами. Проводка була пошкоджена, частина куплених інструментів зникла. Також з квартири зникли договір купівлі-продажу квартири, документи на техніку. 3 травня 2019 року вони пішли на консультацію до нотаріуса, а 05 травня уклали договір дарування. З 06 травня він став власником квартири по вулиці Фісановича . В квартирі була кухня-студія, він відділив кухню. В квартирі є диван та розкладачка. Пенсію він оформив 15.10.2015 - 3500 грн., зараз отримує - 4900 грн. пенсії. Дочці в місяць перераховував до 10000 грн. Через блок-пост з Донецька можна провозити до 10000 доларів США. Він привозив дочці 3000 доларів США на машину. Хто купив пральну машину дочка не казала, він зробив під машину проводку, але потім пральна машина зникла. В поліцію вони не зверталися з приводу зникнення речей та документів. На кінець 2018 року ремонтні роботи в квартирі були закінчені. Меблеву стінку в квартиру привіз зі знайомим [PERSON] , купив її за оголошенням за 300 грн. В магазині на вулиці Героїв Праці купили диван за 6000 грн. Потім дочка купила меблі на кухню. [PERSON] подарував холодильник, стільці він зробив сам. З [PERSON] він навчався з 1977 до 1981 в технікумі, зараз останній переніс інфаркт. Особові рахунки оформлені на дочку, але за комунальні послуги сплачує він. В позові просили відмовити в повному обсязі. Представник відповідачів - адвокат Гетьман О.М. пояснила також, що до березня 2015 року позивач мешкав в м. Харкові з [PERSON] , не працював постійно, не надав належних доказів наявності у нього 8000 доларів США. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судовим розглядом встановлено, що 12 жовтня 2018 року [PERSON] придбала у будинку готельного типу у власність квартиру [ADDRESS] , площею 13,6 кв.м, загальною площею 22,2 кв.м, за 336000 гривень, що становить еквівалент 12000 доларів США. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В., зареєстровано в реєстрі за № 8306. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.04.2019, зазначена квартира зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач [PERSON] її син. В вересні 2014 року сестра [PERSON] [PERSON] вступала в Харкові на навчання і [PERSON] познайомив їх з [PERSON] та представив як наречену. [PERSON] в той час мешкала в гуртожитку, а [PERSON] орендував квартиру. В 2015 році [PERSON] та [PERSON] вже мешкали разом, однією сім`єю, знімали двокімнатну квартиру на вулиці Блюхера в м. Харкові , потім - на вулиці Світлій . Свідок міста Харкова не знала, [PERSON] її зустрічала. На 4 роки знайомства [PERSON] замовила портрет [PERSON] . По приїзду до Харкова свідок мешкала у [PERSON] та [PERSON] . Потім вона була на заробітках у Москві, син їй подзвонив та сказав, що хоче купити квартиру та бере кредит. Квартиру оформили на [PERSON] , оскільки він затримався на роботі та не встиг на укладення договору. [PERSON] присилав їй фото зробленого ремонту, пральної машини, меблів. [PERSON] не працювала, оскільки навчалася на денному відділенні. Чи робив батько [PERSON] ремонт, свідку не відомо. [PERSON] з другом проводив воду. [PERSON] постійно на вихідних була у брата та [PERSON] . [PERSON] зі своїми батьками їх не знайомила. В березні-квітні 2019 року [PERSON] їй подзвонив і сказав, що його виставляють на вулицю з речами. [PERSON] та її тато сказали, що це не його квартира. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] її племінник. Вони познайомилися на присязі в 2014 році, представив [PERSON] як наречену. Вона була у них в гостях в однокімнатній квартирі біля станції метро «Героїв Праці». Спочатку [PERSON] знімав в Харкові житло. Про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності свідку не відомо. [PERSON] та [PERSON] приїжджали до неї в м. Слов`янськ. В планах було купити квартиру, [PERSON] для цього їздив до Польщі, брав кредит. Свідку відомо, що [PERSON] навчалася на денній формі навчання в залізничному університеті. Її запрошували до нової квартири, але вона там не була. В квітні 2019 року подзвонив [PERSON] та сказав, що його виселили. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з [PERSON] гарні друзі. В 2015 році вони з [PERSON] працювали в супермаркеті «АТБ» вантажниками, [PERSON] приходила за продуктами і [PERSON] представив її як цивільну дружину. Вони жили в Салтівському районі: орендували дві квартири. На нову квартиру він перевозив їх з квартири на вулиці Світлій , там були жіночі розчіски, спортивна сумка [PERSON] - вона займалася фітнесом. [PERSON] їздив працювати до Польщі, заробляв гроші, брав кредит. В жовтні 2018 року вони переїхали в квартиру на [ADDRESS] . Квартира площею приблизно 20 м на першому поверсі. Там ремонтували туалет, з [PERSON] обирали бойлер. Встановлювали в квартирі вимикачі та робили проводку. Балкон відкритий, з решіткою. В квартиру купували кутовий диван, журнальний столик, стіл кухонний, тумбочку та старий холодильник, сервант. [PERSON] брав кредит в Приватбанку на телефон. Офіційно в супермаркеті отримували зарплатню 5000-5500 грн., підробляли у вихідні та отримували 6000-6500 грн. [PERSON] та [PERSON] збиралися зареєструвати шлюб. Після роботи [PERSON] в Польщі , вони з [PERSON] поїхали на відпочинок до Єгипту, потім до Туреччини. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. За приписами ч. 2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України та п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення чоловіком та жінкою спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Під час судового розгляду позивачем не доведено та матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, зокрема, що постійно спільно проживали починаючи з січня 2015 року. Згідно з вироком Московського районного суду м. Харкова від 31.07.2015 року [PERSON] , в період з 08.11.2014 року до 09.03.2015 року, проживав у кв. [ADDRESS] , яку орендував з [PERSON] та мав ключі від неї, звідки і вчинив крадіжку. Кілька спільних фото на свята та в подорожі, які на підтвердження спільного проживання надані позивачем, не можуть бути беззаперечним доказом спільного проживання з [PERSON] . Згідно з правовими позиціями, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у цивільній справі № 760/20948/16-ц, з огляду на зміст вказаних постанов Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком Касаційного цивільного суду у цих справах згідно з яким, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відтак вказані висновки не спростовують правомірності судового рішення апеляційної інстанції в цій частині. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц). Метою заявленого позивачкою позову у даній справі є поділ спільного сумісного майна, набутого за час її спільного проживання з відповідачем як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що за змістом статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (див. постанови від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 76, № у ЄДРСР 89819917) та від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19 (пункт 78, № у ЄДРСР 90359317). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати усе спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, № у ЄДРСР 105325146). Також суд зауважує, що в п.12 Договору купівлі-продажу спірної квартири, зазначено, що Покупець свідчить, що на сьогоднішній день в зареєстрованому шлюбі не перебуває, договору про ведення спільного господарства ні з ким не укладала, вищевказану квартиру придбала на особисті кошти, гроші не набуті під час спільного проживання. З часу укладення Договору купівлі-продажу квартири зазначений пункт позивачем жодним чином не оспорювався. В зв`язку з викладеним, твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти безпідставні. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що він заробив під час поїздки до Польщі 8000 доларів США та віддав їх відповідачу [PERSON] на придбання квартири. Згідно з повідомленням ГУ Пенсійного фонду України в Луганській області, що станом на 10.09.2019 року в базі даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості щодо розміру доходів [PERSON] за період з 01.01.2015 по 31.12.2018 р. відсутні. Надані відповідачем довідки з банків про зняття коштів, отримання кредиту, котрі, як він зазначає, були призначені на придбання квартири не можуть бути підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю, також не можуть свідчити про спільне проживання укладення позивачем Договору, Протоколу з ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ» на послуги інтернет-провайдера за адресою: [ADDRESS] , оскільки номер телефону, зазначений у вказаних документах, належить відповідачу [PERSON] . Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановив, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без державної реєстрації шлюбу, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу. Оскільки судом не встановлено підтверджень факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спільну участь у придбанні майна, то позовні вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину зазначеної квартири задоволенню не підлягає, оскільки є похідними. Крім того, однією з позовних вимог [PERSON] є визнання недійсним договору дарування від 06.05.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 919. Вищевказану вимогу позивач обґрунтовує наявністю ухвали Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2019, якою заборонено відчуження квартири [ADDRESS] , загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 13,6 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Частинами 1, 2 ст. 157 ЦПК України визначено, що ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановления незалежно від. її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів. Так, 06.05.2019 між відповідачем [PERSON] та її батьком - [PERSON] укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В. та зареєстрований у реєстрі за № 919. Відповідно до умов зазначеного договору право власності на дарунок (вищевказану квартиру) виникає у обдаровуваного з моменту її прийняття (прийняття документів, які посвідчують право власності на вищевказану квартиру). Як зазначили відповідачі та підтверджується матеріалами справи, що рішення про відчуження квартири на користь її батька відповідачем [PERSON] прийняте з огляду на те, що вона придбана за його грошові кошти та ремонт у спірній квартирі зроблено власноручно її батьком та також за його кошт. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недотримання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно із ч.ч. 2, 3 ст.ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такою правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За інформацією, що міститься на офіційному веб-сайті Судова влада України (https://court.gov, ua/fair/) ухвала Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2019 про забезпечення позову у справі № 643/6379/19 набрала законної сили 11.05.2019. Отже, укладаючи договір дарування належної відповідачу [PERSON] квартири, матеріали справи не місять даних про обізнаність на той момент про існування ухвали суду про вжиті заходи забезпечення позову щодо спірної квартири, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження обізнаності відповідача [PERSON] в наявності заборони на відчуження квартири. Крім того, у своїй позовній заяві [PERSON] наполягає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та вимагає визнання за ним права власності на 1/2 частини цієї квартири, стверджуючи, що він є її співвласником. Водночас, позивач посилається на норми ч. 4 ст. 369 ЦК України, якою передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Проте, позивачем не доведено, які саме права та охоронювані законом інтереси порушено оспорюваним договором дарування квартири, а належність квартири до спільної сумісної власності не доведена. Таким чином, наразі відсутні підстави вважати [PERSON] співвласником квартири [ADDRESS] , отже і згода його під час розпорядження цим майном не потрібна. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та в задоволенні його позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання недійсним договору дарування відмовляє в повному обсязі за їх недоведеністю. Згідно з частинами 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховучи наведене, суд вважає можливим скасувати заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири [ADDRESS] , загальною площею 22,2 кв.м, житловою площею 13,6 кв.м, яка була зареєстрована на праві власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , застосовані на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2019 р.

Outcome: dismissed