Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] , через адвоката Даниленко Є.М. (ордер а.с.79) звернулась через систему «Електронний суд» з позовом до [PERSON] , в якому просить в порядку поділу майна, набутого в період шлюбу, визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 113,6 кв.м. та транспортний засіб марки ВМW модель Х5, колір синій, рік випуску 2019, VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , припинивши за [PERSON] право спільної сумісної власності на транспортний засіб; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на машиномісця у підземному паркінгу №№ [NUMBER] , [NUMBER] за адерсою вул. Степана Рудницького (колишня Академіка Вільямса) в м. Києві , припинивши за [PERSON] право спільної сумісної власності на машиномісця. Позовні вимоги мотивовано тим, що в період перебування у шлюбі, який було зареєстровано у 2006 році, сторони придбали нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] , машиномісця №№ [NUMBER] , [NUMBER] у підземному паркінгу в б. [ADDRESS] , також сторонами було придбано транспортний засіб марки ВМW модель Х5, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Вказує, що хоча спірна квартира набута у період перебування сторін у шлюбі, однак придбана за кошти, отримані позивачем від продажу іншої квартири за адресою: [ADDRESS] , яку позивач купила у 2005 році до укладення шлюбу з відповідачем, а тому спірна квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбана за кошти, які належали позивачу особисто. Все інше майно підлягає поділу між подружжям як таке, що набуте за час перебування у шлюбі та належне сторонам на праві спільної сумісної власності. Посилаючись на норми Сімейного Кодексу України просить позов задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.84-85). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.105-107). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явились, про судовий розгляд повідомлялись у спосіб, передбачений ст. 128 ЦПК України, надали до суду письмові заяви, у яких просили проводити судовий розгляду у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмову заяву сторони відповідача, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 02 вересня 2006 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 766 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (а.с.118). У період зареєстрованого шлюбу, 15 березня 2013 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, який укладено між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» (продавець) та [PERSON] (покупець), [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] , договір посвідчено 15 березня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу БайдиТ.М., реєстраційний № 203 (а.с.27-28). Також відповідно до витягу № 1264179 від 15 березня 2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта 1601648000 (а.с.29, 30). Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (ст. 57 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивача, позивач вказувала на те, що дана квартира була придбана за її особисті грошові кошти, отримані нею від продажу іншої квартири, придбаної [PERSON] до укладення шлюбу. Так, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] . Вартість вказаної квартири становила 519 545,00 грн., договір посвідчено 20 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., реєстраційний номер 3557. Згідно п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2012 року, квартира, що продається, належить продавцю [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 11 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстровим № 3155 (а.с.22-25). Водночас, спірна квартира [ADDRESS] , була придбана [PERSON] за Договором купівлі-продажу квартири від 15 березня 2013 року за 511 200,00 грн. (п. 3 договору, а.с. 27-28). Отже, під час розгляду справи суд, встановлюючи джерела набуття майна подружжя, вважає встановленою обставину купівлі спірної квартири за кошти, які належали позивачці особисто як такі, що отримані від продажу належного позивачу майна, та доходить висновку про визнання квартири [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] . Також судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі 13 березня 2015 року на підставі Договору купівлі-продажу машиномісця, укладеного між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» (продавець) та [PERSON] (покупець), сторонами придбано машиномісце № [NUMBER] у підземному паркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено 13 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М., реєстраційний номер 587 (а.с.31,32). Відповідно до витягу № 34871645 від 13 березня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, право власності на машиномісце № [NUMBER] у підземному паркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта 40167648000 (а.с.33,34). Також 13 березня 2015 року на підставі Договору купівлі-продажу машиномісця, укладеного між та ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» (продавець) та [PERSON] (покупець), сторонами придбано машиномісце № [NUMBER] у підземному паркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено 13 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М., реєстраційний номер 590 (а.с.36-38). Відповідно до витягу № 34871254 від 13 березня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, право власності на машиномісце № [NUMBER] у підземному паркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта 40152578000 (а.с.38). Крім того, 06 листопада 2019 року між ТОВ «АВТ Баварія України» (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено Контракт U19-6109А щодо придбання [PERSON] легкового автомобіля марки ВМW модель Х5, колір синій, рік випуску 2019, об`єм двигуна 2993 см.куб, VIN: [NUMBER] (а.с.41-49). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , власником транспортного засобу марки ВМW модель Х5, колір синій, рік випуску 2019 , номер кузова: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] , дата реєстрації 18 лютого 2020 року (а.с.54,55). З системного аналізу норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Як вбачається з матеріалів справи, машиномісця №№ 34, [NUMBER] у підземному паркінгу у б. [ADDRESS] , та транспортний засіб марки ВМW модель Х5, реєстраційний номер [NUMBER] , є спільно нажитим майном сторін в період шлюбу та підлягає поділу у порядку, запропонованому позивачем, оскільки жодною із сторін не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на набуте ними в період шлюбу майно. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved