Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача. 01 липня 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про розділ в натурі спільного часткового майна подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що вона з 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 07 березня 2024 року розірваний. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти було набуто спірне майно. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2024 року визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,36 га, що знаходиться по [ADDRESS] з кадастровим номером 7426088500:01:002:0049; житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; трактор колісний, реєстраційний номер [NUMBER], марки Т-25А2, 1992 року випуску, заводський номер [NUMBER] , двигун номер [NUMBER] ; автомобіль марки VOLKSWEGEN PASSAT, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Визнано за [PERSON] право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; частину земельної ділянки площею 0,36 га, що знаходиться по [ADDRESS] з кадастровим номером 7426088500:01:002:0049; частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; частину трактора колісного, реєстраційний номер [NUMBER], марки Т-25А2, 1992 року випуску, заводський номер [NUMBER] , двигун номер [NUMBER] ; частину автомобіля марки VOLKSWАGEN PASSAT 1595, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . З метою поділу майна в натурі просить виділити їй у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 101 163 гривень 00 копійок. Решту майна виділити у власність [PERSON] (арк. с. 1-6). Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому адвокат Кравченко В.В. вказав, що позовні вимоги стороною відповідача визнаються частково. 2. Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті. Позивачка, представник позивачки позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 3. Фактичні обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин. Суд встановив, що з 23 лютого 2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який Менського районного суду Чернігівської області від 07 березня 2024 року розірваний (арк. с. 8). Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2024 року визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,36 га, що знаходиться по [ADDRESS] з кадастровим номером 7426088500:01:002:0049; житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; трактор колісний, реєстраційний номер [NUMBER], марки Т-25А2, 1992 року випуску, заводський номер [NUMBER] , двигун номер [NUMBER] ; автомобіль марки VOLKSWEGEN PASSAT, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Визнано за [PERSON] право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; частину земельної ділянки площею 0,36 га, що знаходиться по [ADDRESS] з кадастровим номером 7426088500:01:002:0049; частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; частину трактора колісного, реєстраційний номер [NUMBER], марки Т-25А2, 1992 року випуску, заводський номер [NUMBER] , двигун номер [NUMBER] ; частину автомобіля марки VOLKSWАGEN PASSAT 1595, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . (арк. с. 61-62). За змістом позовних вимог позивачка, в порядку поділу майна, просить виділити їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 101 163 гривень 00 копійок. [PERSON] виділити житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,36 га, що знаходиться по [ADDRESS] з кадастровим номером 7426088500:01:002:0049; трактор колісний, реєстраційний номер [NUMBER], марки Т-25А2, 1992 року випуску, заводський номер [NUMBER] , двигун номер [NUMBER] ; автомобіль марки VOLKSWEGEN PASSAT, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . (арк. с. 12-25). 4. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Відповідно до частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 03.02.2020 по справі № 235/5146/16-ц правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, викладених норм матеріального права, що регулюють спірні відносини, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема дійсну вартість спільного часткового майна на час розгляду справи. На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин не надано. При розгляді справи представник відповідача не погоджувався з вартістю майна, яка визначена позивачкою у позовній заяві. З метою визначення дійсної вартості спірного майна на момент розгляду справи сторони з клопотанням про призначення відповідних експертиз не зверталися. Зважаючи на те, що визначена позивачкою ціна не відповідає дійсній вартості майна на час розгляду справи, сторонами не досягнуто згоди щодо вартості пред`явленого до поділу майна, суд позбавлений можливості провести його поділ відповідно до часток сторін з присудженням сторонам того чи іншого майна з урахуванням його вартості. Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved