Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

17.10.2024 до Воловецького районного суду Закарпатської області звернулась позивачка [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення неповнолітнього сина на утриманні та вихованні батька, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 16.03.2002 року. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім та сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, оскільки спільне життя з відповідачем не склалося з різних причин, сім`я фактично розпалась, подружжя припинили шлюбно-сімейні відносини та збереження сім`ї суперечить інтересам сторін. Зазначає, що станом на сьогодні, фактичні сімейні відносини між ними припинені, спільного господарства вони не ведуть більше півтора року. Також, посилається на те, що неповнолітній син [PERSON] прихильний до батька, він займається його вихованням, син перебуває на його повному утриманні. На підставі вищезазначеного, просить суд шлюб між ними розірвати, неповнолітнього сина залишити на вихованні та утриманні батька та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». 25.10.2024 на адресу суду відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району, у якій просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що вже більше півтора року, відносини між сторонами погіршились, [PERSON] не бажає турбуватись про сина та займатись ним, відмовлялась навіть доглядати за ним. Стверджує, що він як батько зі свого боку піклується про неповнолітнього сина, сам займається його утриманням і вихованням, слідкує за його здоров`ям і нормальним розвитком. Постійні сварки та відсутність взаєморозуміння призвели до втрати навіть почуття поваги одне до одного, внаслідок чого фактичні сімейні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинились. [PERSON] не брала, не бере й, з її слів, не буде брати участі в утриманні та вихованні дитини. Такі дії свідчать про умисне ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків та порушення ст. 180 Сімейного кодексу України, якою визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 31.10.2024 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення неповнолітнього сина на утриманні та вихованні батька. Позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, відповідно до якої первісний позов підтримала, просила його задовольнити, щодо зустрічного позову не заперечує, справу просила розглянути без її участі. Крім того, [PERSON] зазначила, що вона не може і не бажає спілкуватись із своїм неповнолітнім сином та займатися його утриманням і вихованням. Вважає, що батько дитини може самостійно утримувати неповнолітнього сина. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте просив у зустрічному позові про розгляд справи без його участі, первісний позов визнає та підтримує зустрічний позов в повному обсязі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району в судове засідання не з`явилася, проте надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зустрічний позов щодо позбавлення батьківських прав підтримує. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами укладено шлюб 16 березня 2002 року зареєстрований Виконкомом Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, за актовим записом № 5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28.12.2017. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), який проживає з батьком, він займається його вихованням, син перебуває на повному утриманні батька. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Сторони не змогли створити міцної сім`ї, сімейне життя у них не склалося, відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, їх шлюб існує лише формально, а тому із огляду на наведене, суд вважає, що причини, які спонукали позивачку за первісним позовом наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими і це суперечило б інтересам сторін. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати та після розірвання шлюбу прізвище позивачці за первісним позовом за її вибором слід залишити « [PERSON] ». Крім того, позивачка за первісним позовом одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просить суд залишити неповнолітнього сина на утриманні й вихованні батька. Статтею 141 СК України передбачено, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Вирішуючи позовну вимогу за первісним позовом про залишення неповнолітньої дитини на утриманні та вихованні батька після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що згідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, «за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу». Тобто, лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами, навпаки судом встановлено, що сторони погодили, що неповнолітня дитина залишиться із батьком. Крім того, із матеріалів справи вбачається, мати самоусунулась від виховання та утримання сина, його життям не цікавиться. Крім того, відповідачка не приділяє належної уваги вихованню та участі в житті дитини, не бере жодної участі в його утриманні і вихованні. Належним доглядом за дитиною, її повним утриманням та вихованням батько займається самостійно. Більш того, [PERSON] подала до суду заяву, в якій не заперечувала проти залишення дитини разом з батьком. Також в цій заяві остання підтверджує, що неповнолітній син перебуває на утриманні й вихованні батька та є прихильним до нього. У зв`язку із вказаним, суд дійшов висновку, що неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] слід залишити на утриманні й вихованні батька [PERSON] , [INFO] . Щодо зустрічного позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Із висновку органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, від 03.10.2024 р. №7 про доцільність позбавлення батьківських прав, вбачається що, згідно акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] , від 11.07.2024 за місцем реєстрації та проживання неповнолітньої дитини за адресою [ADDRESS] встановлено, що на момент проведення обстеження батько із сином були дома. Мати також була вдома, але знаходилась після алкогольного сп`яніння. Будинок облаштований всім необхідним для проживання. Сім`я доброзичлива, відомості про наявність шкідливих звичок або ж випадків протиправної поведінки членів сім`ї відсутні. Дитина має свою окрему кімнату, але в кімнаті було брудно, речі розкидані. Крім того, у висновку зазначено, що зі слів сусідів батько сам піклується про дитину. На момент обстеження батько готував їсти, син грався. В будинку було не прибрано, батько сам не встигає, тому що ходить на роботу, щоб утримувати сім`ю, сам він не вспіває і готовити їсти, і прибирати, і дивитися за будинком. Мати [PERSON] не виконує ні своїх батьківських обов`язків, ні те, що має допомагати по дому, щоб їхній син ріс в належних умов проживання. Також комісією у складі в.о. начальника Служби у справах дітей Нижньоворітської сільської ради Самолевської М.Ф. , діловода с. Верхні Ворота Поліган Є.І. та старшого лейтенанта поліції ДОП ВП №2 МРУП Хміль М.М. було проведено обстеження умов проживання 13.08.2024 року та 15.08.2024 року, і було складено протоколи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 184 КУпАП, а саме за невиконання своїх батьківських обов`язків, так як на момент обстеження вона перебувала в стані алкогольного сп`яніння і дома було не прибрано, їсти не було зварено, дитина ходила голодна. Отже комісією встановлено, що [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не вживає заходів щодо створення належних умов для розвитку її природних здібностей, підготовки її до самостійного життя та праці, тобто не виконує батьківських обов`язків визначених ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, навіть не цікавиться її життям, не відвідувала і не відвідує дитину в школі. Навіть під час спільного проживання [PERSON] не ставилась з повагою та любов`ю до сина, не дбала про нього належним чином. Ще до розірвання шлюбу відповідачка могла покинути сина та чоловіка на невизначений час. Мати не дарує подарунків своєму синові ні на День народження, ні на День святого Миколая, а ні на Новий рік. Коли дитина хворіла, мати не цікавилася станом його здоров`я та не надавала жодної матеріальної допомоги на лікування. Із огляду на зазначене, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] є доцільним та відповідає інтересам дитини. Аналізуючи всі докази по справі, суд вбачає, що мама дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не спілкується з дитиною; не цікавився станом її здоров`я, не надає жодної матеріальної допомоги на лікування; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що ухилення [PERSON] від виховання дитини і свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками є доведеним, а відтак з метою захисту прав та інтересів неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , заявлений зустрічний позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підлягає задоволенню. Вимоги про відшкодування судових витрат сторонами по справі не заявлено.

Outcome: approved