Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Харківської міської ради про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування та з урахуванням уточнень просили суд: - визначити, що частка померлого [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , становила 1/4 (одну четверту) її час і ину. - визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/3 (одну третю) частки квартири загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . - визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/3 (одну третю) частки квартири загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . - визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/3 (одну третю) частки квартири загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21.01.2019 року, серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на квартиру загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] та [PERSON] , сину [PERSON] - [PERSON] та дружині [PERSON] - [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності на підставі - свідоцтва про право власності на житло виданого Харківським державним автомобільно- дорожним технічним університетом № 1-00-017 від 04.12.2000 року, що підтверджується також Довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації №1055155 від 01.03.2019 року. 04 лютого 2020 року [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини до Житомирської Державної нотаріальної контори Житомирської області (державний нотаріус Поліщук А.І.), однак постановою від 04.02.2020 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що не виділена (визначена) частка спадкодавця у спільному майні. З огляду на зазначене, Позивачі мають право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя [PERSON] , однак через відмову нотаріуса позбавлені можливості здійснити це в позасудовому порядку. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 26.10.2021 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, натомість копію позовної заяви з додатком та ухвалою від 07.05.2021 отримано відповідачем 29.09.2021, питання щодо поновлення строку на подання відзиву, представником позивача перед судом не ставився. Тому, з урахуванням ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.03.2023, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву по справі № 638/3861/21 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Харківської міської ради про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.07.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву у повному обсязі не зважаючи на те, що матеріали справи містять повноваження, надані лише [PERSON] . Інші позивачі в судове засідання не з`явилися, матеріали справи містять заяви, яким вони просили розглянути справу за їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України.\~У такому\~випадку спадкоємець\~не позбавлений\~можливості захисту\~своїх прав\~шляхом подання\~позову про\~визнання права\~власності в\~порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.\~[…] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). У справі, що розглядається, судом враховано, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачами неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з того, що позивачі на підставі належних, допустимих та достатніх доказів довела, що спірна квартира на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , натомість відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до пункту 4.2. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 295/5 доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Проте, [PERSON] не надано жодного належного доказу, що підтверджує родинні відносини між [PERSON] та ним як батьком і сином, а відтак позивачем не доведено, що він відноситься до певної черги спадкоємців за законом. Позовна вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/3 частки спірної квартири є безпідставною, оскільки [PERSON] у позовній заяві жодним чином не обґрунтовано, з яких підстав він просить визнати за ним право власності саме на вказаний розмір частки. Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття органом місцевого самоврядувань за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. [PERSON] та [PERSON] також просять суд визнати за кожним право власності на 1/3 спірної квартири. Проте, ними не надано жодного доказу, що вони належать до кола спадкоємців після померлого [PERSON] . Крім того, відсутнє будь-яке посилання [PERSON] та [PERSON] стосовно прав на спадкування після померлого і у самій позовній заяві. Відтак, дані правовідносини не носять характер спадкових. Резюмуючи наведене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов залишено без задоволення, судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed