Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

Позивач в особі свого представника - адвоката Семенова О.М. через підсистему "Електронний суд" звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення встановленого індексу інфляції в розмірі 57163 грн. 16 коп., трьох процентів річних за весь строк прострочення в розмірі 27858 грн. 43 коп. та понесених судових витрат. В обгрунтування позову зазначає, що згідно з рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року та додатковим рішенням від 12.09.2022 року у справі № 708/639/21, з урахуванням постанов Черкаського апеляційного суду від 16.11.2023 року, позовні вимоги [PERSON] до Черкаської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Державної Казначейської служби України про вішкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду задоволено частково, а саме: стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 700000 гривень 00 коп. у відшкодування моральної шкоди; 6870 гривень 97 коп. у відшкодування матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку; судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11964 гривні 00 коп.; витрати за проведення судової психологічної експертизи в розмірі 1539 гривень 86 коп. Постановою Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2023 року рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року у нескасованій частині, додаткове рішення від 12.09.2022 року та постанова Черкаського апеляційного суду від 16.11.2023 року у справі № 708/639/21 були залишені без змін. З огляду на що, рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року та додаткове рішення від 12.09.2022 року у справі № 708/639/21 набрали законної сили, є остаточним та, в силу положення статті 129-1 Конституції України, є обов`язковим до виконання. 14 грудня 2022 року з метою виконання рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року та додаткового рішення від 12.09.2022 року у справі № 708/639/21, які набрали законної сили, позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби у Черкаській області. В подальшому, на адресу [PERSON] надійшла копія листа Головного управління Державної казначейської служби у Черкаській області № 04-14-10/248 від 09.01.2023 року, відповідно до якого подані [PERSON] матеріали на виконання рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року та додаткового рішення від 12.09.2022 рокуу справі № 708/639/21 були направлені до Державної казначейської служби України. Крім цього, у листі Головного управління Державної казначейської служби у Черкаській області № 04-14-10/248 від 09.01.2023 року зазначено, що на адресу Головного управління Державної казначейської служби у Черкаській області 14.12.2022 (вх. № 10-22920, № 10-22917, № 10-22922 та № 10-22919), надійшли заяви [PERSON] стосовно виконання виконавчих листів, виданих Чигиринським районним судом Черкаської області 12.12.2022 року у справі № 708/639/21 про стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] , зокрема 700000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди; 6870,97 грн. у відшкодування матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку; 1539,86 грн витрат за проведення судової психологічної експертизи; 11964,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. Відтак, вищезгаданий лист Головного управління Державної казначейської служби у Черкаській області містить підтвердження, що саме 14.12.2022 року [PERSON] було подано заяви стосовно виконання виконавчих листів, виданих Чигиринським районним судом Черкаської області 12.12.2022 року у справі № 708/639/21. З метою встановлення причин тривалого невиконання судових рішень, які набрали законної сили, представник позивача звернувся до Державної казначейської служби України із адвокатським запитом. За виконавчими листами, виданими Чигиринським районним судом Черкаської області 12.12.2022 року у справі № 708/639/21, позивач отримав кошти у загальному розмірі 720374,83 грн лише 28.06.2024 року. Позивач вважає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Так, заяви позивача стосовно виконання виконавчих листів, виданих Чигиринським районним судом Черкаської області 12.12.2022 року у справі № 708/639/21 про стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] та самі виконавчі документи на суму 700000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди; 6870,97 грн. у відшкодування матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку; 1539,86 грн. витрат за проведення судової психологічної експертизи; 11964,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу було отримано органами Державної казначейської служби 14.12.2022 року. Відтак, першим днем прострочення є 15.03.2023 року, тобто наступний день після спливу трьох місяців з моменту отримання заяв та виконавчих документів органами Державної казначейської служби. Зобов`язання щодо стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] у загальному розмірі 720374,83 грн. було виконано 28.06.2024 року, тому останнім днем прострочення вважається 27.06.2024 року. Відтак, строк прострочення становить з 15.03.2023 року по 27.06.2024 року включно. Згідно з розрахунком позивача сума збитків від інфляції становить 57 163,16 грн., а сума нарахованих процентів становить 27 858,43 грн. З урахуванням цього, просить стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 57163 грн. 16 коп. інфляційних втрат та 27 858 грн. 43 коп. нарахованих трьох процентів річних за весь строк прострочення, судові витрати покласти на відповідачів. 11.10.2024 року представником Черкаської обласної прокуратури через підсистему "Електронний суд" подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не визначив у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено Черкаською обласною прокуратурою та не зазначив, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. З огляду на вищезазначене, Черкаська обласна прокуратура вважає, що є неналежним відповідачем у даній справі адже ніяким чином не впливає на вчасність виконання судових рішень. Крім того, неможливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача за рахунок бюджетних асигнувань, що виділяються на її утримання. 17.10.2024 року представником Державної казначейської служби України через підсистему "Електронний суд" подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що на час виникнення спірних правовідносин питання безспірного списання коштів державного бюджету не врегульовано на законодавчому рівні (відповідний закон відсутній) і тому, для вирішення спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи Порядку № 845, який по суті заміняє собою відсутній закон. Відповідно до п.п. 1 п. 35 Порядку № 845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з зазначеним пунктом Порядку № 845 стягувачі подають документи, зазначені у п. 6 Порядку № 845, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. З огляду на наведене положення, Головне управління прийняло до виконання виконавчі документи позивача у справі № 708/639/21 стосовно стягнення моральної шкоди в сумі 700000,00 грн., втраченого заробітку в сумі 6 870,97 грн., витрат за проведення судової психологічної експертизи в сумі 1539,86 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11964,00 грн., а всього 720374,83 грн. За приписами п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Аналогічний припис щодо виконання рішень про стягнення коштів державного бюджету вийнятково в порядку черговості міститься в пункті 9 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БКУ. Казначейством 28.06.2024 року проведено виконання виконавчих листів у справі № 708/639/21, що підтверджується платіжними інструкціями від 21.06.2024 № 1407122 (#479793914), № 1407125 (#479793920), № 1407128 (#479793925) та № 1407132 (#479793928) та позивачем. Також необхідно зазначити, що у разі коли для здійснення безспірного списаннякоштів державного бюджету згідно з п. 35 Порядку № 845 необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету (абз. 1 п. 39 Порядку № 845). Оскільки, бюджетних асигнувань у 2023-2024 роках було недостатньо для повного виконання судових рішень за Програмою 3504030, Казначейством листами від 18.04.2023, 19.05.2023, 03.07.2023, 01.08.2023, 04.09.2023, 02.10.2023, 04.11.2023, 04.12.2023, 01.01.2024, 01.02.2024 та від 01.03.2024 просило Міністерство фінансів України збільшити бюджетні призначення за Програмою 3504030. Міністерство фінансів України листами від 09.05.2023, 07.07.2023, 14.08.2023, 18.11.2021, 16.11.2023 та від 11.12.2023 повідомило про неможливість збільшення дохідної частини державного бюджету. Відповідно до абз. 2 п. 39 Порядку № 845 Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету. Крім того, згідно п.п. 4 п. 11 Порядку № 845 Відкладення безспірного списання коштів здійснюється у випадках, зокрема, передбачених п. 39 Порядку № 845 (необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень). За приписами абз. 6 п. 11 Порядку № 845 на час відкладення безспірного списання коштів перебіг строку виконання рішення простягнення коштів зупиняється. Отже, починаючи від дати надходження до Казначейства виконавчих документів позивача у справі № 708/639/21 (13.01.2023) і до дати настання черговості їх оплати (28.06.2024) виконання зазначених виконавчих документів було відкладено згідно п.п. 4 п. 11 та абз. 2 п. 39 Порядку № 845 до встановлення відповідних бюджетних призначень за черговістю оплати. Що стосується стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних, то позивачем не надано жодних доказів та підтверджень неправомірних дій Казначейства під час виконання виконавчих документів у справі № 708/639/21 та наявності причинного зв"язку між несвоєчасною за його твердженням виплатою морального відшкодування та діями відповідача. Посилання позивача на приписи ч. 4 ст. 4 Закону України 05.06.2012 № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про те, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей вважаємо необґрунтованим, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державні підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Натомість, боржником у справі № 708/639/21 є держава Україна. Отже, видатки Державного бюджету встановлюються виключно законами України, які приймає Верховна Рада України і Казначейство, виконуючи Програму 3504030, діяло виключно в межах повноважень визначених Порядком № 845. А намагання позивача стягнути з держави Україна додатково 3% річних та інфляційні витрати суперечать приписам Порядку № 845, оскільки таке відшкодування зазначеним актом не передбачене, і відповідно є повторним притягненням держави Україна до відповідальності, що суперечить приписам ст. 61 Конституції України, оскільки ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те самеправопорушення. Відтак, підстави для відшкодування позивачу 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Згідно ч. 1 ст. 617 ЦКУ особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Казначейство вважає, що суд першої інстанції може відмовити у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат зважаючи на обставини непереборної сили, пов`язаних з дією на території України військового стану. Вважають, що позивачем невірно розраховано інфляційні втрати у завищеному розмірі, який повинен становити 45 671,76 грн, оскільки, враховуючи відображену у п.26 постанови Верховного Суду від 20.11.2020 року № 910/13071/19 методику розрахунку інфляційних втрат, якщо час построчення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями), то воно дорівнює нулю, тому за такий неповний місяць інфляційна чкладова боргу не нараховується. Отже, при розрахунку інфляцйійних втрат індекс інфляції за березень 2023 року не включається у такий розрахунок. З урахуванням вище викладених підстав Державна казначейська служба України у повному обсязі заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] та вважає що в її задоволенні належить відмовити. 18.10.2024 року представником Головного управління Національної поліції в Черкаській області через підсистему "Електронний суд" подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не визначив у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено Головним управлінням Національної поліції в Черкаській області та не зазначив, які саме дії ГУНП в Черкаській області повинні вчинити для відновлення порушеного права. Судячи з вимог позивача, ніяких дії зобов`язального характеру Головне управління Національної поліціїв Черкаській області не повинно було вчинити відповідно до рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року, додаткового рішенням від 12.09.2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 16.11.2023 року у справі № 708/639/21. З урахуванням цього, відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Черкаській області. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у матеріалах позову, додатково пояснивши, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних є мірою відповідальності відповідачів за несвоєчасне виконання судового рішення. Щодо стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, то така заява буде подана протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнав з підстав викладених ним у відзиві на позов, додавши, що поданий ним розрахунок інфляційних втрат в сумі 45671,76 гривень проведений за період з 01 квітня 2023 року по червень 2024 року включно. Представник відповідача Черкаської обласної прокуратури в судовому засіданні позов не визнав з підстав ,викладених у поданому відзиві на позов. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Черкаській області в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без участі представника та про підтримання відзиву. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, «Бурдов проти Росії» (Burdovv. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії (№ 2)» (Burdov v. Russia (№ 2), § 96-97, 99, 117, заява № 33509/04) від 15 січня 2009 року). 15 жовтня 2009 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява № 40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§5 резолютивної частини рішення). Судом встановлено, що згідно з рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року та додатковим рішенням від 12.09.2022 року у справі № 708/639/21, з урахуванням постанов Черкаського апеляційного суду від 16.11.2023 року, позовні вимоги [PERSON] до Черкаської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Державної Казначейської служби України про вішкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду задоволено частково, а саме: стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 700000 гривень 00 коп. у відшкодування моральної шкоди; 6870 гривень 97 коп. у відшкодування матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку; судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11964 гривні 00 коп.; витрати за проведення судової психологічної експертизи в розмірі 1539 гривень 86 коп. Постановою Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2023 року рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року у нескасованій частині, додаткове рішення від 12.09.2022 року та постанова Черкаського апеляційного суду від 16.11.2023 року у справі № 708/639/21 були залишені без змін. 12 грудня 2022 року на виконання рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року видано виконавчі листи щодо стягнення на користь [PERSON] 700000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди; 6870,97 грн. у відшкодування матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку; 1539,86 грн витрат за проведення судової психологічної експертизи; а 12 грудня 2022 року на виконання додаткового рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.09.2022 року видано виконавчий лист щодо стягнення на користь [PERSON] 11964,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. 14 грудня 2022 року з метою виконання рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01.09.2022 року та додаткового рішення від 12.09.2022 року у справі № 708/639/21, які набрали законної сили, позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби у Черкаській області. Як встановлено судом та не спростовано сторонами, за вищевказаними виконавчими листами позивачу перераховано грошові кошти у загальному розмірі 720374,83 грн. 28.06.2024 року. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили незважаючи на те, чи погоджується учасник справи з висновками суду викладеними в цьому рішенні, яке набрало законної сили. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Судом встановлено з даних виписки по рахунку АТ КБ "ПРИВАТБАНК" від 29.08.2024 року, що Казначейство України здійснило перерахування коштів на користь позивача в загальному розмірі 720374,83 гривень лише 28 червня 2024 року. Отже, доводи відповідачів про вживання ними заходів для виконання судового рішення в справі є безпідставним та не звільняють останніх від обов`язку по сплаті інфляційних втрат та 3 % процентів річних за період його невиконання. Суд вважає безпідставними й доводи відповідачів про те, що вони не є неналежними відповідачами, оскільки боржником у справі є держава Україна за рахунок коштів Держбюджету України, адже у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивачки публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника. Таким чином, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Обставин, визначених ст. 622 ЦК України, за яких відповідач як боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання не встановлено. Що ж стосується періоду за який позивач має право на отримання компенсації згідно зі статтею 625 ЦК України, то суд зазначає наступне. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Вищевказане узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22). Отже, три місяці для виконання виконавчого листа № 708/639/21, пред`явленого до виконання ДКС України 14 грудня 2022 року, сплинули 14 березня 2023 року, а тому днем початку прострочення держави-боржника є 15 березня 2023 року, де кінцевою датою нарахування - 27 червня 2024 року, оскільки 28 червня 2024 року є датою виконання рішення суду. Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: Сума 3 % річних = сума боргу Х 3%/100 Х кількість днів/кількість днів у році. де розрахунок інфляційних втрат проводиться за формулою: Інфляційні втрати=сума боргу Х сукупний індекс інфляції / 100% - сума боргу. Так, з огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до\~статті 625 ЦК України,\~оскільки всі\~вони спрямовані\~на відновлення\~майнової сфери\~боржника.\~Інакше кажучи,\~з урахуванням\~конкретних обставин\~справи,\~які мають\~юридичне значення,\~та,\~зокрема,\~зазначених вище\~критеріїв,\~суд може\~зменшити загальний\~розмір відсотків\~річних як\~відповідальності за\~час прострочення\~грошового зобов`язання\~(див.\~mutatis\~mutandis\~постанову Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~18\~березня 2020\~року у\~справі №\~902/417/18\~(провадження\~№ 12-79гс19,\~пункт 8.38)).\~У даній\~справі судом\~не встановлено\~обставин,\~за яких\~можливе зменшення\~суми процентів\~річни,\~а тому\~позов \~про стягнення трьох процентів річних у розмірі 27858,43 грн. у цій частині, підляггає до задоволення. Щодо інфляційних втрат, то суд враховує правову позицію щодо розрахунку інфляційних втрат, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, у пункті 38.2 якої Об`єднана палата визначила методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Суд бере до уваги, що прострочення виконання рішення суду у березні 2023 р. року не перевищує 15 днів, тому за цей місяць індекс інфляції не враховується. Таким чином, суд, самостійно здійснивши перерахунок, доходить висновку, що інфляційні втрати позивача від прострочення виконання складає 45671,76 гривень, внаслідок чого, позовні вимоги у цій частині, підлягають задоволенню частково. Разом з тим, суд зазначає, що грошові кошти повинні стягуватися саме з Державного бюджету України, оскільки держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому, як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у рішенні суду, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 та постанови Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08.09.2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20). Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Про стягнення судових витрат, понесених позивачем у виді правничої допомоги, представником позивача було заявлено у судовому засіданні про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду на підставі ч.8 ст. 141 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, то така заява буде подана протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial