Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

В квітні 2024 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог вказав, що після смерті сестри [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилася спадщина на право постійного користування земельною ділянкою, площею 19,4 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої в межах території Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Однак оформити своє спадкове право він не взмозі через відмову нотаріуса, якій він не представив документ про право на майно. Вказував, що є спадкоємцем після смерті сестри і прийняв спадщину, але право користування ділянкою первісно належало його батьку і після його смерті спадщину прийняла сестра [PERSON] , яка спадкові права не переоформила, тому нотаріус визнала відсутність оформленого правовстановлюючого документу на майно. В зв`язку з цим просив в судовому порядку визнати за ним право на спадщину. Крім того просив надати дозвіл на приватизацію земельної ділянки, оскільки має на це першочергове право. Під час підготовчого провадження до участі в справі було залучено як третю особу - Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області. В судове засіданні сторони та представник третьої особи не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином; позивач надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, а позов задовольнити; представник відповідача заяв не подав, представник третьої особи також заяв не подав, але під час підготовчого провадження надав свої пояснення, в яких вказав, що їх права не порушуються, тому вважав можливим розглянути справу без їх участі. Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON] , який на час смерті проживав та був зареєстрований в с. Зелений Гай Жовтневого району Миколаївської області (тепер - територія Миколаївського району Миколаївської області). Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме та рухоме майно, а також і на права, які належали спадкодавцю на час відкриття спадщини. Так, відповідно до державного акту серії МК № 00373, виданого Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області на підставі рішення виконавчого комітету Зеленогайської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 27 травня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 999, він мав право постійного користування земельною ділянкою площею 19,4 га для ведення селянського (фермерського) господарства в межах території Зеленогайської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Слід відмітити, що Жовтневий район Миколаївської області було перейменовано на Вітовський. Також, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 719-р Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області Зеленогайська сільська рада Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області увійшла до складу Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Часом відкриття спадщини є день його смерті. На час смерті [PERSON] , як і на тепер, діяли положення Цивільного кодексу України 2003 року (далі ЦК України). Так, норми ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначають, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Оскільки заповіту [PERSON] не встановлено, то спадкування після його смерті здійснюється за законом. Цивільний кодекс України визначає п`ять черг спадкоємців за законом, про що виписано у ст. ст. 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею ст. 1261 ЦК України передбачено, що до спадкоємців першої черги відносяться діти, дружина та батьки померлого. Згідно з відповіддю Вітовської районної державної нотаріальної контори Миколаївської області від 09 липня 2024 року спадкова справа після його смерті не заводилася. Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 31 березня 2021 року на час смерті [PERSON] з ним була зареєстрована та проживала його дочка [PERSON] та стороння особа [PERSON] . Тобто його дочка [PERSON] була єдиною спадкоємицею першої черги за законом і прийняла спадщину, проте в подальшому не оформила її і помела [INFO] . Згідно з довідкою Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 01 червня 2017 року, на час смерті [PERSON] з нею була зареєстрована тільки стороння особа [PERSON] . За заявою від 06 червня 2017 року її брата [PERSON] (позивача) приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М. була відкрита спадкова справа. Згідно зі ст. 1262 ЦК України він відноситься до спадкоємців другої черги за законом, а спадкоємці першої черги - відсутні. В той же час, відповідно до постанови приватного нотаріуса Краснової С.М. йому було відмовлено в оформленні спадкового нерухомого майна , так як він пропустив строк для прийняття спадщини. Втім, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 липня 2017 року йому був наданий додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. На виконання цього рішення суду він подав 12 вересня 2017 року приватному нотаріусу [PERSON] заяву про прийняття спадщини, а вподальшому оформив спадщину на земельну ділянку, площею 5,5995 га. Проте, 15 грудня 2023 року від приватного нотаріуса [PERSON] отримав постанову про відмову в оформленні спадщини на право постійного користування земельною ділянкою, площею 19,4 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої в межах території Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, оскільки не представив правовстановлюючого документу на цю спадщину, належну померлій спадкоємиці [PERSON] . За пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз`яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Державний акт про право постійного користування спадкодавицю [PERSON] був виданий за час дії ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року. Статтею 7 ЗК Української РСР було передбачено, що постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема громадянам України для ведення особистого підсобного господарства. Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року). 01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення N 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц виклала наступні правові позиції щодо спадкування права постійного користування земельною ділянкою. Так, згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Належність спадкодавцю [PERSON] права на постійне користування земельною ділянкою, площею 19,4 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, підтверджується вказаним вище державним актом. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що право постійного користування земельною ділянкою належало [PERSON] і це право входить до складу спадщини після його смерті, а тому в порядку спадкування воно відійшло до спадкоємиці [PERSON] , а після її смерті має спадкуватися спадкоємцям, тобто позивачем як єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після її смерті. В позасудовому порядку вирішити це питання позивач не взмозі через зміни в законодавстві щодо реєстрації права на нерухоме майно і неперереєстрацію державного акту спадкодавицею [PERSON] за свого життя. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, він не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права на нерухомість в порядку спадкування за законом. Позовну вимогу [PERSON] про надання дозволу на приватизацію ділянки суд вважає передчасною, оскільки в реалізації такого права йому поки що ніхто не заважає і не оспорює. За викладеного,

Outcome: approved