Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 800 000,00 грн. та 25% річних у сумі 57 377,05 грн., інфляційні нарахування в сумі 9 637, 65 грн, а всього 867 014,70 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.08.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською О.М. договір позики, який зареєстровано в реєстрі за № 633, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 800 000, 00 грн. (що є еквівалентом 21 569, 156 доларів США 15 центів США за обмінним курсом, встановленим за домовленістю між сторонами, 1 долар США = 37 грн. 09 коп.), а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк до 01 листопада 2023 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором. 08.11.2023 року між сторонами був укладений та нотаріально посвідчений договір про внесення змін та доповнень до договору позики, зареєстрований в реєстрі за № 934, відповідно до якого п.1-2 Договору викладений в наступній редакції: «1. Позикодавець, [PERSON] , при укладанні цього договору передав у власність Позичальнику [PERSON] , строком до восьмого січня дві тисячі двадцять четвертого року, грошові кошти в розмірі 800 000,00 грн. (восьмиста тисяч) гривень 00 коп.), що є еквівалентом 21596,156 (двадцяти однієї тисячі п`ятиста шістдесяти дев`яти) доларів США 15 центів США за обмінним курсом, встановленим за домовленістю між сторонами, 1 долар США = 37 грн. 09 коп. 2. Таку саме суму грошових коштів Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві до восьмого січня дві тисячі двадцять четвертого року в порядку та на умовах передбачених цим договором.» Проте, як вказує позивач, всупереч взятому на себе зобов`язанню відповідач не повернув суму позики ані до 08.01.2024 року, ані на момент звернення до суду, від спілкування з позивачем ухиляється, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2024 року для розгляду цивільної справи №752/9931/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 12 червня 2024 року у підготовче засідання сторони не з`явились. До суду надійшла заява представника позивача про проведення підготовчого засідання за його відсутності та відсутності позивача. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, подав до суду заяву про відкладення судового засідання. 02 липня 2024 року у підготовче засідання сторони не з`явились. До суду надійшла заява відповідача про відкладення підготовчого засідання. Підготовче засідання було відкладено на 21 серпня 2024 року. 21 серпня 2024 року у підготовче засідання сторони не з`явились. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 26 вересня 2024 року. 26 вересня 2024 року у судове засідання сторони не з`явились. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Судове засідання було відкладено на 13 листопада 2024 року. 13 листопада 2024 року у судове засідання сторони не з`явились. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 01 серпня 2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 633, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримала у борг від позивача грошові кошти в розмірі 800 000 (восьмиста тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 21 569,156 (двадцяти однієї тисячі п`ятиста шістдесяти дев`яти) доларів США 15 центів за обмінним курсом, встановлени за домовленість між сторонами, 1 долар США = 37 грн. 09 коп. та зобов`язався повернути позику у визначений договором строк. Відповідно до пункту 2 зазначеного Договору позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк до 01 листопада 2023 року в порядку та умовах, передбачених цим договором. Відповідно до 9 Договору договір вважається укладеним з моменту передання Позикодавцем грошей Позичальникові. 08.11.2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики №633 від 01.08.2023 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською О.М. та зареєстрований в реєстрі за №934, відповідно до внесено зміни до Договору позики № 633 від 01.08.2023 року та пункт 1 викладено в наступній редакції: «1. Позикодавець, [PERSON] , при укладанні цього договору передав у власність Позичальнику [PERSON] , строком до восьмого січня дві тисячі двадцять четвертого року, грошові кошти в розмірі 800 000,00 грн. (восьмиста тисяч) гривень 00 коп.), що є еквівалентом 21596,156 (двадцяти однієї тисячі п`ятиста шістдесяти дев`яти) доларів США 15 центів США за обмінним курсом, встановленим за домовленістю між сторонами, 1 долар США = 37 грн. 09 коп. 2. Таку саме суму грошових коштів Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві до восьмого січня дві тисячі двадцять четвертого року в порядку та на умовах, передбачених цим договором.» Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 01.08.2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, грошові кошти не повернув, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 08.11.2023 року, сторони встановили строк дії позики - до 08.01.2024 року. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Окрім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 5. зазначеного Договору у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 25 (двадцять п`ять) відсотків річних від простроченої суми. Позивачем здійснено розрахунок інфляційні втрати за період січень 2024 року - березень 2024 року в сумі - 9 637,65 грн. та розрахунок 25% річних за період з 09.01.2024 по 22.04.2024, що становить 57 377,05 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не заперечувався та не спростований. Тому суд дійшов висновку про задоволення позову і в цій частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 25% річних та інфляційних втрат. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, визначений договором термін повернення коштів минув та доказів повернення суми боргу позивачу не надав, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 8 670,15 грн. підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Outcome: approved