Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

22.07.2024 представник позивача, адвокат Столітній Михайло Миколайович, звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», обґрунтовуючи тим, що 05.01.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний Договір №6245777 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених наказом №205-ОД від 10.02.2022 та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Згідно умов Кредитного договору [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 20000 гривень, строком на 352 дні, зі сплатою стандартної процентної ставки 1,99 % в день. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 16 днів. Детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту (23.12.2023) вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього Договору. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало та надало відповідачці кредит в сумі 20000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . 21.01.2023 відповідач здійснила платіж оплати процентів в розмірі 4776,00 грн. Позивачем нараховано проценти за 60 календарних днів (25.09.2023 по 23.11.2023) в межах строку договору у розмірі 23880,00 грн. 25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК« Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу №25.09/23-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором №6245777 від 05.01.2023. Про відступлення права грошової вимоги за Кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту, зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором у встановленому договором порядку та строки, станом на дату звернення до суду відповідач має заборгованість у розмірі 74128,00 грн, з яких: 20000,00 грн - сума кредиту, 30248,00 грн - сума процентів за користування кредитом, 23880,00 грн - нараховані проценти за 60 календарних днів. Тому, просив у судовому порядку стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» суму заборгованості в розмірі 74128,00 грн., з яких: 20000,00 грн - сума кредиту, 54128,00 грн - сума процентів за користування кредитом, а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2422,40 грн. 24.07.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 24.07.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано в АТ «А-Банк» (ЄДРПОУ: 14360080, місцезнаходження: вулиця Батумська, будинок 11, місто Дніпро, Дніпропетровська область, 49074), інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки [NUMBER] [PERSON] , а також підтвердження факту зарахування коштів 05.01.2023 на дану платіжну картку банком-емітентом якої є АТ «А-Банк», у сумі 20000,00 грн. від ТОВ «Авентус Україна». 29.08.2024 на адресу суду від АТ «А-Банк`надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів. 10.09.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 15.10.2024 09:30 год, за клопотанням відповідача для реалізації учасником справи права на отримання правової допомоги. 15.10.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 12.11.2024 11:30 год, за клопотанням відповідача для реалізації учасниками справи права на подання заяв щодо спору. 24.10.2024 відповідачка, [PERSON] , подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що з позовними вимогами не погоджується категорично та позов визнає частково, з таких підстав. Вона не заперечує факт укладення з первісним кредитором договору та отримання кредиту у розмірі 20 000 грн, та той факт, що вона їх не повернула у визначений строк у зв`язку з тим, що втратила на де¬який зв`язок з фінансовою компанією. Водночас, вона заперечує проти стягнення відсотків у заявленому розмірі, оскільки вони є арифметично необґрунтованими та явно завищеними та такі, які згідно чинного законодавства не підлягають стягненню. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту набуття права вимоги за кредитним договором, за якими він просить суд стягнути заборгованість з відповідачки, відтак в даному випадку належним чином і не доведено факту порушення будь яким чином прав позивача, з огляду на що позов є в цілому необґрунтованим та безпідставним. Позивач своє право вимоги обґрунтовує посиланням на укладення між ним як фактором та ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом, договору факторингу №25-09/23-Ф від 25.09.2023 року. Однак, в тексті зазначеного договору факторингу, відсутні будь - які відомості про те, що до позивача перейшли будь - які права вимоги будь - якої заборгованості по відношенню до неї, зокрема і права вимоги за кредитним договором №6245777 від 05.01.2023.У якості додатків до позовної заяви позивачем додано Акт прийому - передачі Реєстру Боржників за договором факторингу №25-09/23-Ф від 25.09.2023. Разом з тим, в зазначеному документі відсутня будь-яка інформація, що в реєстрі Боржників, який передано фактору, наявні будь-які відомості (ПІБ позичальника; ідентифікаційний номер позичальника; валюта кредиту; загальна сума боргу; залишок заборгованості по основному боргу; банк, що надав кредит (первісний кредитор); номер кредитного договору) про передачу ТОВ «Авентус Україна» прав вимоги серед інших 10782 боржників і до неї за кредитним договором №6245777 від 05.01.2023. Також, за умовами укладеного договору факторингу і за положеннями цивільного законодавства, а саме положень глави 73 ЦК України відповідач не був належним чином, поштовим відправленням, повідомлений про договір факторингу. Її дії, у цьому конкретному випадку, були законні, оскільки згідно зі ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. До позовної заяви позивачем долучено витяг з реєстру боржників від 25.09.2023, в якому зазначені відомості щодо її особи. Однак, вона ставить під сумнів цей документ, з огляду на те, що цей документ вочевидь виготовлено шляхом збереження текстового файлу у форматі «pdf», з подальшим нанесенням фотозображення печаток підписантів договору факторингу та підписів уповноважених осіб. Позивачем також не надано будь яких доказів того, що ним було взагалі здійснено оплату за договором факторингу. З огляду на відсутність належних та допустимих доказів переходу до позивача будь - яких прав вимоги до неї, в т.ч. на підставі договору факторингу №25-09/23-Ф від 25.09.2023, не можна вважати що відповідачкою порушено права позивача, відтак не можна і вважати, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» є належним позивачем у справі. Зазначає, що позивачем безпідставно заявлено вимоги щодо стягнення з неї заборгованості по сплаті відсотків, що були нараховані поза межами строку кредитування, визначеного умовами кредитного договору. Витягом з реєстру боржників до договору факторингу №25-09/23-Ф від 25.09.2023 підтверджується, що на момент переходу до позивача права вимоги до боржника, загальна сума заборгованості останнього становить 50 248,00 грн, в тому числі 20 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу та 30 248 грн - сума заборгованості за відсоткам. Вже після відступлення факторові права грошової вимоги до неї, позивачем в межах строку кредитного договору нараховано відсотки за 60 календарних днів у період з 25.09.2023 по 23.11.2023 за формулою 20 000 грн. х 1,99% = 398 грн. х 60 календарних днів = 23 880 грн. Тобто, ТОВ «Авентус Україна» закінчило нарахування відсотків за стандартною процентною ставкою 24.09.2023 та відступило 25.09.2023 борг позивачу, в тому числі по нарахованих відсоткам у розмірі 30 248 грн, однак позивач почав здійснювати нарахування відсотків за період з наступного дня - 25.09.2023, зробивши це вже після закінчення строку дії договору. В даному випадку між нею та ТОВ «Авентус Україна» хоч і погоджено у належній формі строк кредитування, однак останній не скористався вказаним правом, відступивши право вимоги вже після закінчення строку кредитування, нарахувавши при цьому відсотки в розмірі 30 248 грн. Також позивачем додано до позовної заяви довідку ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» №20231010-3 від 10.10.2023, яка в силу приписів процесуального законодавства, не є належним та допустим доказом на доведення обставин факту видачі кредиту. Окрім цього, відповідачка звертає увагу, що в зазначеній довідці містяться відомості про ініційовані та здійснені ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» платежі на карткові рахунки невідомих осіб на підставі договору №160222 від 16.02.2022 з ТОВ «Авентус Україна». В той же ж час навіть цей документ не містить жодних відомостей про здійснення перерахування на користь відповідачки суми кредиту на підставі кредитного договору 6245777 від 05.01.2023. Також, з тексту позовної заяви вбачається, що 21.01.2023 вона здійснила оплату на рахунок Кредитора на суму 4776 грн, відтак твердження позивача про те, що розмір основного боргу на час звернення до суду не був погашений взагалі безпідставні та необґрунтовані, оскільки наведені обставини свідчать про те, що розмір заборгованості по тілу кредиту повинен був зменшитися щонайменше на суму здійсненого платежу та складати 15 224,00 грн. Отже, вона вважає, що заявлені позивачем суми відсотків за кредитним договором № 6245777 від 05.01.2023 в розмірі 54 128,00 грн є необґрунтованими та стягненню не підлягають. Також не відповідає критеріям розумності та співмірності розмір витрат, що заявлений позивачем на правничу допомогу. Тому, просила поновити строк на подання відзиву та врахувати його при винесенні законного та обґрунтованого рішення, позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з неї на користь позивача заборгованість за основною сумою боргу за кредитним договором № 6245777 від 05.01.2023 у розмірі 20 000 грн, а в задоволенні решти позовних вимог відмовити. Вирішити питання про стягнення судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам позивача. 29.10.2024 представник позивача, адвокат Столітній Михайло Миколайович, подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач не погоджується вважає їх такими, що не відповідають дійсності та вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Наголошує, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, відповідачем визнаються частково. Договір№ 6245777 про надання споживчого кредиту, укладений 05.01.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, нормативно-правове регулювання укладання електронного кредитного договору та процедура укладання електронного кредитного договору детально описана позивачем в позовній заяві. Згідно умов кредитного договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 20000 грн та строк кредиту 352 дні. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 16 днів. Детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту (23.12.2023) вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього Договору. Відповідачем на підтвердження укладення кредитного договору було здійснено оплату на рахунок кредитора, що підтверджується карткою обліку договору. А тому жодних сумнівів в тому, що 05.01.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний договір № 6245777 про надання споживчого кредиту не виникає. Щодо перерахування коштів та розрахунків, то переказ коштів,виданих в рамках Кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку № [NUMBER] , яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту. Кредитні кошти Відповідачу перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію та у спосіб обумовлений умовами кредитного договору на банківську картку № [NUMBER] . Сума заборгованості за договором розрахована у відповідності до картки обліку договору від ТОВ «Авентус Україна». Як на підставу своїх вимог щодо стягнення заборгованості товариством було надано розрахунок заборгованості по кредитному договору, який оформлений належним чином, що підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою товариства. Також, укладаючи кредитний договір, сторони, передбачили нарахування процентів на наступних умовах: п. 1.5.1 Договору Стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору. П. 1.5.2 Договору знижена процентна ставка 1,493 % в день та застосовується відповідно до умов визначених у договорі. 21.01.2023 відповідач здійснив платіж оплати процентів на рахунок кредитора в розмірі 4776.00 грн. Враховуючи те, що на момент укладання Договору факторингу № 25.09/2023-Ф від 25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, строк Договору № 6245777 про надання споживчого кредиту від 05.01.2023 не сплив, позивачем було здійснено нарахування процентів за користування грошовими коштами за 60 календарних днів з 25.09.2023 року по 23.11.2023. Тому, позивачем нараховано проценти за 60 календарних днів (25.09.2023 - 23.11.2023) в межах строку договору відповідно до наступного: 20000 грн * 1,99% = 398 грн*60 календарних днів = 23880 грн. Таким чином, нарахування процентів за користування кредитним коштами, виданими в рамках кредитного договору, здійснювалося в межах строку користування кредитом, враховуючи вимоги чинного законодавства та на підставі умов Кредитного договору. Щодо правомірності факторингу та повідомлення про відступлення прав вимоги. П.п.3 п. 4.1. Кредитного договору передбачено, що ТОВ «Авентус Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача. Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед Кредитором 25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено Договір факторингу №25.09/2023-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за Кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення. Щодо реєстру боржників необхідно зазначити, що позивачем додано до позовної заяви належним чином оформлений витяг з даного реєстру, оскільки сам реєстр боржників містить персональні дані інших осіб, розголошення яких суперечить положенням ЗУ «Про захист персональних даних». Станом на сьогоднішній день, ані Кредитний договір, ані будь-яке його положення чи пункт, включаючи ціну договору, не визнано відповідно до чинного законодавства недійсними, не справедливими чи не добросовісним. Отже, Відповідачу до уваги у даному випадку проценти нараховано правомірно у межах погодженого строку надання кредиту, у межах нового погодженого строку та у межах періоду автопролонгації відповідно до поденного розрахунку, що наданий до позовної заяви. Таким чином, факт укладення Кредитного договору та наявності права грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором беззаперечно доведено належними та допустимими доказами. Тому, просить позов задовольнити у повному обсязі. Щодо розрахунку судових витрат, то позивачем документально доведено, що ним понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. 12.11.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, в судовому засіданні оголошено перерву до 25.11.2024 10:30 год, з метою надання відповідачці часу для ознайомлення з відповіддю на відзив. Представник позивача, за довіреністю у справі - адвокат Столітній Михайло Миколайович, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, у позовній заяві просив розгляд справи проводити без участі позивача. Також, 15.10.2024 подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у відсутності позивача, позовні вимоги позивач підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача, за довіреністю у справі - [PERSON] , в судовому засіданні просила позов задовольнити частково з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити частково з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 05.01.2023між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №6245777про надання споживчого кредиту (а.с. 23-34), відповідно до умов якого Товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 20000,00 гривень (п.1.3. Договору). Строк кредиту 352 дні. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 16 днів. Детальні терміни(дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується Графік платежів) , що є Додатком №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі (п.1.4. Договору). Тип процентної ставки фіксована (п. 1.5 Кредитного договору). Мета отримання кредиту споживчі потреби (п. 1.6 Кредитного договору). Відповідно до п.1.5.1 Договору стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору. Відповідно до п. 1.5.2. Договору Знижена процентна ставка 1,493 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо Споживач до 21.01.2023 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, Споживач, як учасник Програми лояльності, отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання Споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для Споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому, Споживач розуміє та погоджується, що застосування зниженої процентної ставки є виключно його правом отримання індивідуальної знижки лише як учасника Програми лояльності та лише за умови виконання ним вимог для її застосування, передбачених цим Договором. Споживач погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання Споживачем права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки, не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для Споживача, оскільки надання кредиту за цим Договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки. Відповідно до п. 3.1. Договору проценти, що нараховуються за цим Договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Відповідно до п. 4.4 Договору споживач зобов`язаний у встановлений Договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені Договором. В додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту №6245777 від 05.01.2023 (а.с. 33-34) додано таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. В даній таблиці зазначено, що термін дії договору складає 352 дні, з 05.01.2023 по 23.12.2023, загальна вартість кредиту в розмірі 158504,00 грн, з яких 20000,00 грн сума кредиту та 138504,00 грн проценти за користування кредитом. Крім цього, в додатку № 1 до договору зазначено, що якщо споживачем не будуть виконані умови договору для отримання зниженої процентної ставки, сума платежів за розрахунковий період складе 160096,00 грн, з яких проценти за користування кредитом складуть 140096,00 грн і загальна вартість кредиту складе 160096,00 грн. Вищезазначена інформація міститься також і у підписаному між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] паспорті споживчого кредиту (а.с. 35-38). Отже, додаток № 1 (Графік платежів) і паспорт споживчого кредиту, які підписані відповідачкою електронним підписом, містить вказівку на суму кредиту, строк його видачі, знижену і стандартну відсоткові ставки, орієнтовну загальну вартість кредиту тощо. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених наказом №205-ОД від 10.02.2022 та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents та містяться у матеріалах справи (а.с.43-61), який був підписаний відповідачкою у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором С8079. Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ч. 1 ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію товариства ТОВ «Авентус Україна» відповідачка - [PERSON] електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором (С8079) у договорі №6245777 від 05.01.2023, приєдналася до Правил надання коштів у позику, визнає та погоджується на запропоновані позивачем умови користування та порядок надання товариством грошових коштів. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі(аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19). Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. П. 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. За змістом ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022\~ у справі № 202/2965/21). Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредиторами не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18. Вищевказаний кредитний договір№6245777 від 05.01.2023підписаний відповідачкою електронним підписом, за допомогою одноразового ідентифікатора, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Крім того, без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Також, підписання кредитного договору №6245777 від 05.01.2023(електронним підписом) свідчить про те, що [PERSON] усі умови цілком зрозуміла та своїм підписом підтвердила та закріпила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Отже, встановлено, що вказаний договір про надання споживчого кредиту №6245777 від 05.01.2023, підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 05.01.2023 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами у розмірі 20000,00 грн, що визнається відповідачкою. Також, позичальник, своїм підписом підтвердила, що ознайомлена з інформацією, вказаною в ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою інформацією (п. 9.8 Договору). Ч. 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п. 2.1 Договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Встановлено, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед [PERSON] за кредитним договором виконало та надало їй кредит в сумі 20000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] (транзакція №32885433), що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» №20240612-2а від 12.06.2024 (а.с. 39-42), випискою по картковому рахунку та інформацією, яка надана АТ «А-Банк» на виконання вимог ухвали про витребування доказів від 24.07.2024 (а.с. 153-154) та не заперечується відповідачкою. Відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту набуття права вимоги за кредитним договором, адже в тексті договору факторингу№25-09/23-Ф від 25.09.2023відсутні будь які відомості про те, що до позивача перейшли будь які права вимоги будь якої заборгованості по відношенню до відповідачки, зокрема і права вимоги за кредитним договором №6245777 від 05.01.2023. В акті прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу №25-09/23-Ф від 25.09.2023відсутня будь-яка інформація, що в реєстрі Боржників, який передано фактору, наявні будь-які відомості про передачу ТОВ «Авентус Україна» прав вимоги серед інших 10782 боржників і до відповідача за кредитним договором №6245777 від 05.01.2023, а витяг з реєстру боржників від 25.09.2023, в якому зазначені відомості щодо відповідачки, вона ставить під сумнів цей документ, з огляду на те, що цей документ вочевидь виготовлено шляхом збереження текстового файлу у форматі «pdf», з подальшим нанесенням фотозображення печаток підписантів договору факторингу та підписів уповноважених осіб та позивачем також не надано будь яких доказів того, що ним було взагалі здійснено оплату за договором факторингу. Також, за умовами укладеного договору факторингу, вона не була належним чином, поштовим відправленням, повідомлена про договір факторингу. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження, виходячи з наступного 25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №25.09/23-Ф (а.с. 76-92), відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (Фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» (Клієнта) (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Згідно п. 1.2. Договору Факторингу Перехід від Клієнта (ТОВ «Авентус Україна») до Фактора (Позивача) Вимоги Заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно Додатку № 2, після чого Фактор (Позивач) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права Вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників (Копія додається) підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора (Позивача) Права Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до п. 3.3, 3.4 Договору факторингу ціна продажу за договором становить 1773409,78 грн, яку фактор сплачує протягом 5 робочих днів з моменту передачі по акту прийому-передачі реєстру боржників. 25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено акт приймання передачі реєстру боржників до договору факторингу №25.09/23-Ф (а.с. 93, 94), згідно якого на виконання вимог п. 1.2 Договору факторингу №25.09/23-Ф кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників, після чого від клієнта до фактора переходить право вимоги заборгованості від божників. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників (додаток №1 до Договору факторингу №25.09/23-Ф від 25.09.2023 (а.с. 95) ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 50248,00 грн, з яких: 20000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 30248,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Згідно платіжних інструкцій №1083, №1082, №1081, №1080, №1079 від 29.09.2023, новий кредитор ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перерахував фактору ТОВ «Авентус Україна» ціну продажу Договору факторингу №25.09/23-Ф від 25.09.2023 в сумі 1773409,78 грн (а.с. 96-100). У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, враховуючи підписання 25.09.2023 між клієнтом та фактором Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно Додатку № 2 та сплату ціни продажу прав вимоги, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» став новим кредитором відносно [PERSON] за кредитним договором №6245777 від 05.01.2023 саме з 25.09.2023, що передбачено п. 1.2 Договору факторингу. Отже, враховуючи вищезазначене, відступлення права грошової вимоги до відповідачки та набуття такого права ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» відбулося відповідно до норм чинного законодавства та договірних умов. Також, ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. Таким чином, у разі сплати відповідачкою [PERSON] коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та зараховані для погашення кредитної заборгованості. Також, підпунктом 3 п. 4.1. Договору передбачено, що ТОВ «Авентус Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача. Разом з тим, ТОВ «Авентус Україна» повідомило [PERSON] , про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором, шляхом направлення на електронну пошту відповідачки, зазначену при укладенні кредитного договору (а.с. 101). Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, позивач довів факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами, шляхом укладання договору про надання споживчого кредиту між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] , факт перерахування коштів на платіжну картку відповідачки, а часткова сплата відповідачкою платежів у розмірі 4776,00 грн на виконання договору підтверджує визнання нею умов укладеного договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а\~ прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту згідно договору №6245777 від 05.01.2023 у розмірі 20000,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості по відсотках в розмірі 54128,00 грн, слід зазначити наступне. Відповідачка, заперечуючи проти стягнення з неї заборгованості по відсоткам в розмірі 54128,00 грн, зазначає, що позивачем безпідставно заявлено вимоги щодо стягнення заборгованості по сплаті відсотків, адже вона була нарахована поза межами строку кредитування, визначеного умовами кредитного договору. Так, вже після відступлення факторові права грошової вимоги до відповідачки, позивачем нараховано відсотки за 60 календарних днів у період з 25.09.2023 по 23.11.2023 за формулою 20 000 грн. х 1,99% = 398 грн. х 60 календарних днів = 23 880 грн. Тобто, ТОВ «Авентус Україна» закінчило нарахування відсотків за стандартною процентною ставкою 24.09.2023 та відступило 25.09.2023 борг позивачу, в тому числі по нарахованих відсоткам у розмірі 30 248 грн, однак позивач почав здійснювати нарахування відсотків за період з наступного дня - 25.09.2023, зробивши це вже після закінчення строку дії договору. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження, виходячи з наступного. Так, згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісяця до дня повернення позики. Ч. 1-3 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованої або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно із ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 (справа №444/9519/12) та від 31.10.2018 (№202/4494/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Тобто, твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiuntur contrapro ferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року № 723/304/16-ц стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. Отже, за договорами кредиту та позики проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену процентну ставку за кредитами, нарахування процентів має проводитися на рівні процентної ставки. Як зазначено вище у рішенні, для підписання договору №6245777 від 05.01.2023 про надання споживчого кредиту [PERSON] було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «С8079» відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема щодо визначення розміру процентів за його користування. Згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 20000,00 гривень (п.1.3. Договору). Згідно положення п. 1.4 Договору строк кредиту становить 352 дні (до 23.12.2023). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 16 днів. Детальні терміни(дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується Графік платежів) , що є Додатком №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі. З картки обліку договору №6245777 від 05.01.2023 (а.с. 42-57) вбачається, що заборгованість відповідачки [PERSON] станом на 24.09.2023 (момент відступлення права вимоги) становить 50248,00грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту - 20000,00 грн, заборгованості по відсоткам, яка нарахована за період з 05.01.2023 по 07.04.2023 30248,00 грн. Також, ТОВ «Фінтраст Україна» нарахувало проценти в межах строку договору за 60 календарних днів в період з 25.09.2023 по 23.11.2023 у розмірі 23880,00 грн (20000 грн * 1,99% = 398,60 грн*60 календарних днів), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 188-190), а тому загальний розмір боргу по відсоткам становить 54128,00 грн (30248,00 грн +23880,00 грн). Отже, з наданого позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором №6245777 від 05.01.2023, вбачається, що заборгованість по відсоткам у розмірі 54128,00 грн нарахована в межах строку кредитування, яка визначена умовами договору. Таким чином, позовна вимога щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у сумі 54128,00 грн ґрунтується на вимогах закону, узгоджена сторонами кредитного договору, а тому підлягає задоволенню. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надано: копію договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10.07.2023, копію звіту про надання правової допомоги від 10.07.2024 до договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10.07.2023, копію рахунку на оплату послуг №3828/10/07 від 10.07.2024 згідно договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10.07.2023 та платіжну інструкцію №5629 від 10.07.2024 про сплату вказаних витрат на суму 10000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 21, 22, 126-131). Згідно п. 4.1 Договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Згідно звіту про надання правової допомоги згідно договору від 10.07.2024 до договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10.07.2023 адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу щодо збору та аналізу доказів і документів для подання позовної зави та складання позовної заяви у справі про стягнення боргу за кредитним договором, загальна вартість послуг правової допомоги становить 10000,00 грн. Згідно рахунку на оплату замовлення №3828/10/07 від 10.07.2024 згідно договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10.07.2023, вартість послуги щодо збору та аналізу документів для подання позовної заяви 3000,00 грн (3 год), складання позовної заяви 5000,00 грн (5 год), подання до суду позовної заяви в інтересах клієнта 2000,00 грн (2 год). Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Так, від відповідачки в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідачка зазначає, щовитрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн є необґрунтованими, оскільки на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем серед іншого, надано звіт про надання правової допомоги від 10.07.2023, з якого вбачається, що правова допомога, яка надавалася адвокатом позивачу включала в себе: збір та аналіз документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості; складення позовної заяви; подання позовної заяви до суду. З огляду на обсяг фактично виконаних адвокатом робіт, враховуючи нескладний характер цієї справи та незначний обсяг документів, які слід було аналізувати та готувати при поданні позовної заяви, то відшкодування позивачу витрат на надання правничої допомоги в суді першої інстанції в сумі 10 000 грн не відповідає критеріям розумності та співмірності, такий розмір витрат є значно завищеним. В даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг наданих доказів є невеликим, враховуючи кількість боржників за договором факторингу даний позов для підготовки його до розгляду є однотипним, відтак такий розмір витрат, що заявлений позивачем є значно завищеним. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Водночас, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial