Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.05.2024 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23.04.2024 року, справа №553/319/24, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 22.01.2016 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №32. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Вказував, що малолітня [PERSON] проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] фактично не бере участі у вихованні та утриманні дитини [PERSON] .. Посилався на те, що він має стабільний дохід, забезпечує рівень життя дитини достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Для малолітньої дитини [PERSON] її батьком [PERSON] створені всі умови для повноцінного розвитку та виховання. Вказував, що саме позивач самостійно виховує, утримує та забезпечує соціальний розвиток малолітньої дитини. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття. Визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , із покладенням на батька [PERSON] обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 29 травня 2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала. Однак, вказала, що [PERSON] не ухиляється від утримання та виховання дитини. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату та місце розгляду справи. Третя особа служба у справах дітей Київської районної у місті Полтаві ради свого представника у судове засідання не направили, попередньо надали заяву про розгляд справи без участі їх представника. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22.01.2016 року центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23.04.2024 року, справа №553/319/24,шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. На даний час неповнолітня [PERSON] проживає разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У сторін виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. За змістом статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , який затверджений рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради №244 від 13.08.2024 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , за його місцем проживання. Судом встановлено, що [PERSON] створив належні умови для проживання доньки, піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, виховує дитину у атмосфері турботи та любові. У зв`язку з вищевикладеним та враховуючи інтереси малолітньої [PERSON] , суд приходить до висновку, що необхідно визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за його місцем проживання. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а тому вимога позивача щодо покладення на батька [PERSON] обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , задоволенню не підлягає, оскільки дані обов`язки передбачені Сімейним кодексом України. Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст.141, 155, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Суд, враховуючи стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, яка є працездатною, немає на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку(доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини. Саме такий розмір аліментів має забезпечити право неповнолітньої [PERSON] на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому стягнення аліментів необхідно розпочати з 24 травня 2024 року - дня звернення позивача до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів. Крім того, з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп., від сплати якого звільнений позивач.

Outcome: partial