Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У квітні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , стягнути судовий збір в сумі 1 211,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 10 листопада 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2016 розірвано. У шлюбі [INFO] народився син - [PERSON] . Вказується, що відповідачка у шлюбі з відповідачем мала прізвище « [PERSON] », повторно зареєструвала шлюб і змінила прізвище на « [PERSON] ». 25 листопада 2020 року Голосіївським районним суду міста Києва за заявою позивача винесено судовий наказ, яким стягнуто на користь [PERSON] з відповідачки аліменти на утримання дитини. Аліменти відповідачкою не сплачуються, станом на 01 грудня 2023 року заборгованість зі сплати аліментів складає 191 628,74 грн. Зазначено, що з жовтня 2019 року дитина проживає з позивачем в [ADDRESS] . Син навчається у 9-му класі Вишгородського ліцею «Сузір`я» Вишгородської міської ради. Позивач вказує, що дитина перебуває на повному його утриманні, відповідачка ніякої матеріальної допомоги не надає, життям та навчанням сина не цікавиться. Пояснює, що мати дитини не позбавлена ані материнських прав, а ні можливості спілкуватись з дитиною. Позивач просить суд задовольнити позов, стягнути з відповідачки сплачений судовий збір, викликати в судове засіданні неповнолітню дитину [PERSON] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с.40-42). Ухвалою суду Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року витребувано від Органу опіки та піклування в особі Вишгородської міської ради Вишгородського району Київської області висновок про розв`язання спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с. 51-52). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні (а.с. 75,76). 05 вересня 2024 року до суду надійшов висновок виконавчого органу Вишгородської міської ради від 18 липня 2025 року № 444 щодо розв`язання спору (а.с. 79-80). У судове засідання з`явились представники позивача та третьої особи. У судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовну заяву з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що [PERSON] до 2019 року жив із матір`ю, яка у 2017 році та 2022 році народила ще дітей. Коли [PERSON] жив із відповідачкою, він розповідав позивачу, що вдома між матір`ю та вітчимом постійно відбуваються сварки, іноді вони б`ються. Приблизно у жовтні 2019 року [PERSON] , якому на той момент було приблизно 10 років, подзвонив татові уночі та повідомив, що вдома знову відбувається скандал та попросив забрати його, дитина була дуже налякана. Після цього [PERSON] став жити із батьком, який на той час вже проживав однією сім`єю з іншою жінкою та її дитиною. У сторін була домовленість, що у матері буде безперешкодний доступ до дитини. Перші пів року мати дзвонила сину один раз на тиждень, потім перестала дзвонити, до себе додому [PERSON] не запрошувала. Приблизно у 2020 році подзвонила відповідачу, сказала, що хоче побачити сина - спілкування тривало декілька годин у метро, а потім посадила сина у маршрутку, щоб він сам їхав додому. Внаслідок такої участі у житті дитини, позивач вимушений був звертатись до психологів, репетиторів, які декілька років проводили роботу із дитиною. Зараз у [PERSON] гарні досягнення у школі, він разом із батьком займається спортом, є чемпіоном України, рекордсменом. Спілкування у [PERSON] наразі тільки із бабусею, яка забрала до себе іншого сина відповідачки, доньку на виховання забрав вітчим. Мати [PERSON] останній раз бачив приблизно пів року назад, коли приїздив до бабусі. Відповідачка не працює, не має телефону, зв`язок підтримується через вітчима. За час повномасштабного вторгнення відповідачка не цікавилась долею сина, він вже не сприймає її як матір, оскільки вона не проявляє жодного інтересу до сина. Як пояснила представник, метою звернення до суду є уникнення ситуації, щоб відповідач у майбутньому не змогла звернутись до суду за утриманням, адже вона ніколи не працювала. Представник Органу опіки та піклування в особі Вишгородської міської ради Вишгородського району Київської області у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Повідомила, що відповідачка на неодноразові виклики на засідання органу опіки та піклування не з`являлась. Дитина під час засідання підтвердила, що мама не цікавиться життям сина, не спілкується із ним, не надає будь-яку допомогу. Батько дитини, який в повній мірі виконує свої обов`язки, ще до початку повномасштабного вторгнення звертався до служби у справах дітей та сім`ї, просив надати дитині путівку на оздоровлення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином шляхом направлення позовної заяви та судових повісток за адресою реєстрації. Поштові відправлення повернулись до суду із відмітками «За закінченням строку зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2007 року, який рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2016 (справа № 752/531/16-ц) було розірвано (а.с.10,11). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 13). Відповідач вдруге уклала шлюб, як то вбачається з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 06 травня 2023 року, відповідно до актового запису № 418 від 21 березня 2017 року Солом`янського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище якої після реєстрації змінено на [PERSON] Відповідно до судового наказу Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року (справа № 752/22784/20) на користь позивача [PERSON] стягнуто з відповідачки [PERSON] аліменти на утримання дитини у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19 листопада 2020 року і до досягнення [PERSON] повноліття (а.с.25,26). Як вбачається з розрахунку заборгованості від 01 грудня 2023 року у № ВП [NUMBER], загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів, які стягується з [PERSON] на користь [PERSON] , за період з 19 листопада 2020 року по листопад 2023 року включно склав 191 628,74 грн. За вказаний період жодної сплати аліментів відповідачем не здійснено (а.с.27,28). Позивач зазначав, що відповідачка коштів на утримання дитини не надавала, це цікавиться життям сина. Згідно положень ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За нормою п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно положень частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України та вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. На підтвердження позовних вимог позивачем надано довідки Виконавчого комітету Вишгородської міської ради про реєстрацію місця проживання його та сина [PERSON] , [INFO] , з яких вбачається, що позивач та син [PERSON] зареєстровані з лютого 2022 року за однією адресою: [ADDRESS] (а.с.22,23). Відповідно до характеристики, [PERSON] , 2009 року народження, учень 8-А Вишгородського ліцею «Сузір`я», навчається у ліцеї третій рік, зарекомендував себе старанним, активним, добросовісний учнем, не конфліктний, товариський, чемний; обирає правильний тип поведінки, самостійний у прийняття рішень, орієнтований на саморозвиток, самовдосконалення. За роки навчання [PERSON] мати жодного разу не виявила зацікавленості його успіхами (а.с.12). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Вишгородської міської ради від 03 січня 2024 року № 10, [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] , 2009 року народження, дружиною [PERSON] та падчеркою [PERSON] , 2014 року народження, з 2019 року за адресою: [ADDRESS] . Вказано, що діти знаходяться на повному забезпеченні та утриманні [PERSON] (а.с.29). Під час судового розгляду, відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи ст. 171 СК, судом була заслухана думка неповнолітньої дитини [PERSON] стосовно його відносин з матір`ю. Неповнолітній[PERSON] , [INFO] , повідомив, що навчається у ліцеї, вивчає іноземні мови, займається спортом - є чемпіоном України з пауерліфтингу. Живе з батьком, мачухою та сестрою. Повідомив, що з матір`ю не хоче спілкуватись, вона для нього ніхто. Вона не шукає із ним зустрічей, не дзвонить, ніяк не допомагає. Останній раз бачився з нею приблизно пів року назад, коли приїхав у гості до бабусі, а там була його мати, інтересу до нього вона не проявляла, він також не хотів з нею спілкуватись. Розказував, що раніше він жив із мамою та вітчимом, які постійно сварились, вдома були сварки та навіть бійки, вони часто переїжджали. Одного разу між матір`ю та вітчимом відбувся скандал, йому було дуже страшно, він вночі подзвонив батькові та попросив його забрати, після цього вже до матері на повертався. Мати спочатку була ображена на нього, що [PERSON] поїхав до батька, але до себе ніколи не звала, дзвінків ставала від неї все менше, та біля двох років вони взагалі не спілкувались. Пам`ятає, що коли у нього був день народження (14 років), він приїхав до бабусі, там була і мама. Вона зробила сину зауваження за зовнішність, йому було дуже неприємно, більше нічого йому не казала. Також пам`ятає випадок, коли мама декілька років назад лише один раз захотіла його побачити та коли вони зустрілись, то вони катались у метро, назад вона посадила його на маршрутку, він вимушений був сам їхати додому без грошей, дзвонив батькові, щоб той зустрів сина. Повідомив, що у мами народилось ще двоє дітей - із молодшим братом, якого виховує бабуся, він іноді спілкується, а молодшу сестричку не знає, знає лише, що її забрав до себе жито її батько. Згідно Висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 липня 2024 року № 444 щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , останній з 2019 року проживає з батьком [PERSON] , який самостійно виховує та утримає сина, піклується про його стан здоров`я, надає фізичний, духовний розвиток дитині. Мати матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не цікавиться ні його життям, ні навчанням. Працівниками Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради 23 січня 2024 року проведено обстеження умов проживання та з`ясовано, що умови для проживання і виховання неповнолітнього сина [PERSON] створено належним чином. У квартирі створено всі необхідні умови для проживання, дитина забезпечена місцем для навчання, умови для проживання задовільні, відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Відповідно вказаного висновку, є доцільним [PERSON] позбавити батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , 2009 року народження (а.с.79-80). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачка самоусунилась від виконання обов`язків покладених законом на батьків, не проявляє до дитини материнської турботи, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь якої іншої участі у вихованні сина. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, всі питання щодо виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Зазначені фактори, як кожен окремо, такі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, з урахуванням винної поведінки матері, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Судом не встановлено наявності будь-яких перешкод для матері у відвідуванні дитини, протягом судового розгляду справи відповідач своєї поведінки відносно дитини не змінила, суду не надано будь-яких доказів, що хоча б після звернення позивача із цим позовом до суду відповідачка вчиняла реальні дії щодо намагання спілкуватись з сином та приймати участь у його вихованні. Отже, відповідач не надала суду жодного доказу з її боку щонайменшої батьківської турботи. У даній справі доведене нехтування відповідачем потребами свого сина, порушення прав дитини на належне батьківське виховання та не виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо спілкування з дитиною та виховання. За вимогами частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У спростування наведеного будь-яких доказів відповідачкою суду не надано. За викладених обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу між сторонами судових витрат, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір в дохід держави в сумі 1 211,20 грн. (а.с. 38).

Outcome: approved