Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі позивач) звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 10\~781, 61 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 10.09.2021 року між ТОВ «Центр фінансових рішень» та відповідачем було укладено Кредитний договір № 1605620624, на підставі якого відповідачу був наданий кредит в сумі 6\~268, 00 грн. зі сплатою процентів. Водночас, відповідач взяті на себе договірні зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість за тілом кредиту 6 268, 00 грн., заборгованість за процентами в сумі 0, 65 грн. та заборгованість за комісією в сумі 4 512, 96 грн. При цьому, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» відступило право вимоги до відповідача за вказаним Кредитним договором АТ «Таскомбанк» на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, яке в подальшому відступило таке право вимоги позивачу згідно з Договором факторингу № НІ/11/10-Ф від 08.11.2023. Оскільки відповідач взяті на себе за Кредитним договором зобов`язання до теперішнього часу не виконав і заборгованість не погасив, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та пояснив, що з 22.11.2021 року він перебував у місцях позбавлення волі, внаслідок чого не міг виконувати взяті на себе зобов`язання. Заслухавши пояснення відповідача та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, враховуючи наступне. 10.09.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (Кредитодавець) та відповідачем (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 1605620624 (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого Кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Тип кредиту, мета кредиту кредит на будь-які цілі. Сума кредиту 6\~268, 00 грн. Строк кредиту 12 міс. Тип процентної ставки фіксована. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за Договором зобов`язання, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість за тілом кредиту 6\~268, 00 грн., заборгованість за процентами в сумі 0, 65 грн. та заборгованість за комісією в сумі 4\~512, 96 грн. Водночас, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту видачі кредитних коштів відповідачу та розміру заборгованості за Кредитним договором. Так, відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 02.10.2024 у справі № 761/24252/14-ц доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно з якою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Водночас, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження факту видачу кредитних коштів відповідачу та розміру його заборгованості за Кредитним договором. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним, а отже не є належним доказом існування боргу. Розрахунок є виключно внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. За таких обставин суд позбавлений можливості достеменно визначити розмір заборгованості відповідача за Кредитним договором. Крім того, стосовно наявності у позивача права вимоги за Кредитним договором № 1605620624 від 10.09.2021, суд зазначає наступне. 07.10.2016 року між ПАТ «Таскомбанк» (Новий кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (Первісний кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, за умовами якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої права вимоги до Позичальників, а Новий кредитор набуває права вимоги Первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим Договором. 08.11.2023 року між АТ «Таскомбанк» (Клієнт) та позивачем (Фактор) було укладено Договір факторингу № НІ/11/10-Ф, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту суму фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Перелік позичальників, підстави виникнення права вимоги до Позичальників, сума боргу та інші дані зазначаються в реєстрі прав вимоги, який формується згідно Додатку № 1 та є невід`ємною частиною цього Договору. Відступлення права вимоги і всіх інших прав, належних Клієнту за кредитними договорами та їх перехід від Клієнта до Фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру прав вимоги згідно Додатку № 2, але не раніше здійснення оплати Фактором згідно п. 3.1. цього Договору, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру прав вимоги підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги та є невід`ємною частиною цього Договору (п. 2.3. Договору). Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Водночас, сам кредитний договір між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачем було укладено лише 10.09.2021 року, тобто більш ніж через 5 років після укладення договору відступлення права вимоги між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк». Зазначене вище свідчить про те, що предметом останнього на момент його укладення не могло бути право будь - якої вимоги за неіснуючим на той час Кредитним договором, що в свою чергу виключає відступлення та набуття відповідного права вимоги за кредитним договором як АТ «Таскомбанк» згідно Договору відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, так і в подальшому позивачем згідно договору факторингу № НІ/11/10-Ф від 08.11.2023. Згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012 тощо). Із наведеного вище слідує, що вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» щодо відповідача на момент укладення Договору відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 не було, та сторони не могли передбачити, що 10 вересня 2021 року цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачем. Кредитний договір було укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем 10 вересня 2021 року, тобто після укладення ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ПАТ «Таскомбанк» договору про відступлення прав вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 За таких обставин суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє право на звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення на його користь заборгованості за Кредитним договором, який укладений після відступлення прав вимог за договорами. Вказані вище висновки суду відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Харківського апеляційного суду від 11.11.2024 у справі № 621/1207/24, Вінницького апеляційного суду від 21.11.2024 у справі № 137/886/24, від 19.11.2024 у справі № 152/1004/24, Черкаського апеляційного суду від 21.11.2024 у справах № 712/8544/24, № 709/1167/24, Хмельницького апеляційного суду від 19.11.2024 у справі № 149/1818/24, Запорізького апеляційного суду від 15.11.2024 у справі № 332/4083/24, Львівського апеляційного суду від 12.11.2024 у справі № 458/168/24 та ін. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023року у справі № 582/18/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанов Верховного Суду від 05 вересня 2019року у справі № 638/2304/17). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023року у справі № 761/42030/21, від 11 грудня 2023року у справі № 607/20787/19. Зазначене свідчить про те, що позивач у справі, що переглядається, не довів розмір заборгованості та порушення саме його прав внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором № 1605620624 від 10.09.2021. Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed