Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

Позивач - [PERSON] 19.08.2024 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та визнати за кожним з них право власності на частку вказаної квартири, я к у спільному сумісному майні. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем починаючи з 05.06.2015 року, який було розірвано рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 06.04.2023 року по справі №522/1583/23. За період перебування у шлюбі в них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 07.09.2023 року по справі №521/9242/23 визначено разом з матір`ю. Також позивачка вказує, що під час перебування неї та відповідача у шлюбі, ними за спільні кошти, в інтересах сім`ї, було придбано нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] . Приймаючи, що вказане нерухоме майно придбано в період шлюбу і за спільні кошти, а відтак є спільним сумісним майном подружжя, частки якого рівні, позивачка просить суд в порядку вирішення питання про поділ спільного сумісного майна визнати за нею та відповідачем право власності по частці на це майно, без реального поділу цього майна в натурі. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали цивільної справи на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 10.09.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання на 14.10.2024 року о 14 год. 00 хв. Вказаною ухвалою судді визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що відповідач, у відповідності до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, має право у строк для подання відзиву пред`явити зустрічний позов.. Копія вказаної ухвали судді, разом з копією позовної заяви, з додатками до неї і судовою повісткою, було скеровано судом засобами поштового зв`язку, разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, на ім`я відповідача - [PERSON] , за адресою останнього зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Однак дана поштова кореспонденція була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за даною адресою. Додатково, враховуючи, що у відповідності до відповіді з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області [PERSON] , зареєстрованого місця реєстрації по місті Одесі та Одеській області не має, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого відповідач у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином. Однак, у підготовче судове засідання призначене на 14.10.2024 року сторона відповідача не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, відзив на позовну заяву не надала. Представник позивача у підготовчому судовому засіданні 14.10.2024 року підтримав заявлені вимоги, повідомив про відсутність будь-яких інших заяв чи клопотань за наслідком чого вважав за доцільне закрити підготовче провадження у справі. Приймаючи викладене, судом у підготовчому судовому засіданні 14.10.2024 року, без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.11.2024 року о 09 год. 45 хв. Разом з тим, наступного дня - 15.10.2024 року головуючому судді по справі було передано з канцелярії суду клопотання від відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання призначеного на 14.10.2024 року, яке надійшло в день судового засідання 14.10.2024 року. Приймаючи що вказане клопотання передано складу суду після проведення підготовчого судового засідання по справі, клопотання відповідача було приєднано до матеріалів справи. У судове засідання призначене на 12.11.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Однак, 12.11.2024 року до суду надійшла заява від представника позивача про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Щодо неявки та сповіщення відповідача по справі, суд зазначає наступне. Судова повістка - повідомлення про дату, час і місце проведення розгляду справи була скерована судом засобами поштового зв`язку, разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, на ім`я відповідача - [PERSON] , за адресою останнього зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Однак дана поштова кореспонденція була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за даною адресою. Разом з тим, судом враховується, що у поданому відповідачем до суду клопотанні від 14.10.2024 року про відкладення судового засідання, останнім особисто було визначено місце свого проживання за вищевказаною адресою. Відтак сповіщення відповідача за адресою останнього відомого зареєстрованого проживання: [ADDRESS] , є належним сповіщенням [PERSON] . Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Додатково, враховуючи, що у відповідності до відповіді з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області [PERSON] , зареєстрованого місця реєстрації по місті Одесі та Одеській області не має, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судового засідання в порядку передбаченому ч.11 ст. 128 ЦПК України, а саме шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого відповідач у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином. Таким чином, відповідач [PERSON] про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином, однак, у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомив. Судом також враховується, що приймаючи подання [PERSON] 14.10.2024 року до суду клопотання про відкладення судового засідання призначеного на 14.10.2024 року, дії останнього свідчать про повну його обізнаність про наявність відкритого відносно нього судового провадження. Однак, відповідачем до дати судового засідання призначеного на 12.11.2024 року е було здійснено жодної дії спрямованої на отримання інформації відносного даного провадження, ознайомлення з матеріалами справи, висловлення власної позиції щодо даного спору. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення судового засідання судом у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлені. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом також враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Приймаючи викладене, судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 12.11.2024 року за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи документів. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. У відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони: [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 05 червня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №636. За час перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Сторони з січня 2023 року однією сім`єю не проживають, спільного господарства не ведуть. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2023 року по цивільній справі №522/1583/23, шлюб між сторонами розірвано. У відповідності до рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 07 вересня 2023 року по справі №521/9242/23, яке набрало законної сили 16.10.2023 року, визначено місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка проживає: [ADDRESS] . Вищевказані обставини також встановлені вказаним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 07 вересня 2023 року по справі №521/9242/23, а відтак у відповідності до положень статті 82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. З поданих до суду доказів, судом також встановлено, що за час перебування у шлюбі, 15.03.2019 року [PERSON] було укладено з ТОВ «Стикон» договір купівлі-продажу майнових прав №КПИП-088013, за умовами якого [PERSON] , як покупцем, придбаються майнові права на 3-кімнатну квартиру за будівельним [ADDRESS] . Сторонами погоджено, що вартість майнових прав становить 1462792,00 грн., що становить еквівалент 5488900 доларів США. 23.11.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Стикон» було укладено додаткову угоду №ДСкД-165553 до договору купівлі-продажу майнових прав №КПИП-088013 від 15.03.2019 року, якою зокрема змінено адресу об`єкту майнових прав на: «3-кімнатна квартира [ADDRESS] . 23.11.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Стикон» було укладено акт приймання-передачі №АПП-165554 до договору купівлі-продажу майнових прав №КПИП-088013 від 15.03.2019 року, за умовами якого сторони погодили, що з моменту підписання цього акту, зобов`язання сторін за договором вважаються виконаними в повному обсязі і сторони не мають одна до одної жодних майнових чи інших претензій. За актом, ТОВ «Стикон» в порядку п.4.1.6 договору купівлі-продажу майнових прав передає [PERSON] майнові права на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] в свою чергу на виконання вимог п.4.2.4 договору купівлі-продажу майнових прав приймає майнові права на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] . 02.12.2020 року державним реєстратором Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на підставі: виписки з переліку, виданої 23.11.2020 року ТОВ «СТИКОН» за №23-4; акту прийому-передачі, виданого 23.11.2020 року ТОВ «СТИКОН» за №АПП-165554; додаткової угоди №ДСкД-165553 від 23.11.2020 року; договору купівлі-продажу майнових прав №КПИП-088013 від 15.03.2019 року; технічного паспорту, виданого ТОВ «Юридичний центр «Реєстратор» 25.11.2020 року за №000002013; винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером №55467835 від 02.12.2020 року. На підставі вказаного рішення, державним реєстратором Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2237496551101. Приймаючи викладене, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] , відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №КПИП-088013 від 15.03.2019 року, з урахуванням змін до нього, були придбані майнові права на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] , а в подальшому за наслідком введення об`єкту будівництва в експлуатацію та передання об`єкту майнових прав, 02.12.2020 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на це майно, як нерухоме - квартиру [ADDRESS] . Частиною 1 статті 36 СК України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст.21 СК України). Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (ч.1 ст. 27 СК України). Момент припинення шлюбу у разі його розірвання визначений у статті 114 СК України, згідно з якою у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них, що визначено ч.1 ст.368 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року №554/8023/15-ц зазначала висновок, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Даний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), а також застосований Верховним Судом у постанові від 28 серпня 2024 року по справі №478/1133/23. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)). Даний висновок знайшов своє підтвердження у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23, в якій Верховний Суд дійшов до висновку, що якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Приймаючи вищевикладене, судом встановлено, що сторонами за час перебування у шлюбі було придбано і набуто у власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , яке зареєстровано на ім`я відповідача - [PERSON] , за наслідком набуття майнових прав на це майно на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №КПИП-088013 від 15.03.2019 року, з урахуванням змін до нього. Будь-яких доказів на підтвердження того, що кошти сплачені за придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] , за договору купівлі-продажу майнових прав №КПИП-088013 від 15.03.2019 року, з урахуванням змін до нього, були особистою власністю [PERSON] , до суду не надано. Стороною відповідача під час розгляду справи не оспорювалось, що даний правочин був укладений ним в інтересах сім`ї, а кошти за які набуто у власність майнові права на вказану квартиру були спільними сумісними коштами сторін по справі, як подружжя. Приймаючи викладене, в силу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд доходить до висновку про обґрунтованість доводів і вимоги позивачки, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , яка набута ними, як подружжям в період перебування у шлюбі. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)). У відповідності до положень статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначене також передбачено частиною 2 статті 372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з вимогами частин першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Слід зазначити, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: - по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); - по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». У відповідності до положень пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2017 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Приймаючи викладене, суд зазначає, що жодною зі сторін по справі не заявлялось доводів та підстав для відступу від рівності часток сторін по справі у спільному сумісному майні - квартирі [ADDRESS] , за наслідком чого частки [PERSON] та [PERSON] у даному майні є рівними. Як вбачається, під час розгляду справи, жодною зі сторін по справі не заявлялось вимог з приводу поділу вказаної квартири в натурі відповідно до визначених часток кожної зі сторін по справі, або вимог про припинення частки одного зі співвласників з виплатою йому грошової компенсації в цьому майні, за наслідком чого суд вважає наявними підстави для розгляду вимог позивачки про визнання права на частку у праві спільної власності без вимог щодо поділу спірної квартири в натурі. Враховуючи вищевикладене, приймаючи, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , враховуючи відсутність підстав для відступу від рівності часток кожного зі сторін, як колишнього подружжя, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] та наявними підстави для визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по частці за кожним на вказану квартиру, без поділу даного майна в натурі. Одночасно судом враховується, що відповідно до частини 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Одночасно, задовольняючи позовні вимоги у заявлений [PERSON] спосіб, суд зазначає, що здійснює розгляд справи в межах заявлених позивачем позовних вимог , що узгоджується з положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, надаючи оцінку кожному доказу окремо та в цілому, суд вважає позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя обґрунтованим та підлягаючим до задоволенню. урахуванням задоволення позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесенню останньою судові витрати зі сплати судового збору в сумі 8524,85 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved