Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати за [PERSON] , право власності на житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його баба - [PERSON] , яка за свого життя склала заповіт на ім`я позивача [PERSON] . За життя спадкодавці належав житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після смерті баби, позивач прийняв спадщину за заповітом відповідно до ст.1270 ЦК України. Проте, позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на такий. Тому позивач і звернувся до суду з даним позовом. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, проте\~останній подав заяву про розгляд справи у їх відсутності,\~ позовні вимоги підтримують повністю. \~Представник відповідача у судове засідання також не з"явився, проте надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо, відповідно, до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08 серпня 2016 року, за актовим записом № 09, виданого Товкачівською сільською радою Прилуцького району Чернігівської області (а.с.7). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідченого [PERSON] , секретарем Товкачівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 04 лютого 2015 року та зареєстрованого у реєстрі за № 1, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна спадкодавці, є її онук - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого приватний нотаріус Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Шрайбером В.В. та зареєстрованому у реєстрі за №303, спадкова справа №45/2016 (а.с.7 зворот). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 23.09.2024 вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , заведена спадкова справа за №45/2016. Спадкоємцем, який подав заяву про прийняття спадщини є онук [PERSON] , [INFO] . Згідно листа приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Шрайбера В.В. від 27.05.2024 вбачається, що видати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] баби, [PERSON] , яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , немає можливості, оскільки правоустановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок [PERSON] не надав, бо їх взагалі нема (а.с.13). Згідно довідки КП «Прилуцьке МБТІ» №970 від 16.05.2024, станом на 31.12.2012 вбачається, що право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.9 зворот). Наявність спірного домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , підтверджується копією технічного паспорта на житловий будинок, згідно якого вбачається, що роком спорудження такого є 1955. Складаються із будинку, який позначено на схемі літерою А1, прибудови А2, сараю під літ.Б1, сараю під літ. б1, погрібу під літ. Пг, колодязю під літ. К, огорожі під № 1, воріт під № 2, хвіртки під № 3 (а.с.11-12 зворот). Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 05.06.2024 на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , вартість такого становить 142273,11 грн. (а.с. 13 зворот-14). Відповідно до виписка з погосподарської книги №3 за 1991 - 1995 роки Товкачівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 24.05.2024 засвідченої старостою Товкачівського старостинського округу №1 Малодівицької селищної радиБобик В.М. вбачається, що згідно записів у погосподарській книзі [ADDRESS] рахується за [PERSON] , [INFO] . Прізвище, ім`я, по батькові голови сім`ї: [PERSON] , [INFO] . Адреса об`єкта ПГО: [ADDRESS] . Характеристика об`єкта ПГО: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (а.с.8-9). Відповідно до п.1) ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно п.4 Інструкції реєстрації підлягали лише будинки, розташовані в містах та селищах міського типу і виникнення права власності на будинок в сільській місцевості не було пов`язано з видачею правовстановлюючого документу та його реєстрацією в бюро технічної інвентаризації. Тобто Інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Згідно п.9) ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться в тому числі на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою, а це значить, що це дає право особі довести це право у судовому порядку. Таким чином, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] був набутий у власність [PERSON] у встановленому на той час порядку. Нотаріальна контора не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вище зазначений житловий будинок, у зв`язку з тим, що згідно Закону України «Про нотаріат» та Наказу Міністерства Юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» №296/5 від 22 лютого 2012 року, однією з умов видачі свідоцтва є необхідність надання правовстановлюючого документа на нерухоме майно та його реєстрація в реєстрі прав на нерухоме майно. Згідно роз`яснень, викладених в п.3.1. Листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних судам при вирішенні справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013\~року право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 392 ЦК України передбачено право власника майна пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1\~ст.1218 ЦК України\~\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.ст. 1233 і 1234\~ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Вищезазначені досліджені судом докази вказують на те, що є наявним право позивача на спадщину, та визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими-побутовими будівлями, на котре, як установлено судом після спадкодавця більше нікому не видавалось свідоцтва про право власності та не було зареєстрованим в органах реєстрації як нерухоме майно, і приймаючи до уваги, що спадкодавець за життя з певних причин, не зареєструвала свого права власності на спірний житловий будинок, а тому суд вважає, що заявлені вимоги [PERSON] підлягають до задоволення.

Outcome: approved