Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

Рух справи 25.08.2023 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана первісна позовна заява, датована 21.08.2023, за підписом [PERSON] в якій вона просить суд: - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] - автомобіль TOYOTA CAMRY з державним реєстраційним номером [NUMBER] , 2011 року випуску, VIN код: [NUMBER] , з об`ємом двигуна 2494; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля TOYOTA CAMRY з державним реєстраційним номером [NUMBER] , 2011 року випуску, VIN код: [NUMBER] , з об`ємом двигуна 2494. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 08.2023 заяву [PERSON] про забезпечення позову було задоволено; накладено арешт на транспортний засіб - легковий автомобіль марки Toyota моделі Camry, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, VIN код [NUMBER] . Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12.09.2023 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 06.11.2023 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява, датована 06.11.2023, за підписом [PERSON] , в якій останній просить суд визнати [PERSON] право особистої приватної власності на транспортний засіб марки TOYOTA CAMRY, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, VIN код [NUMBER] . Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.12.2023: - зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. - вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя; - відкладено підготовче засідання. Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 52 від 05.02.2024 у зв`язку з відрахуванням зі штату суду головуючого судді Митрофанової А.О., пов`язаного із закінченням строку відрядження, було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2024 для відповідної справи визначено суддю Шереметьєву Л.А. Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 224 від 20.02.2024 у зв`язку з звільненням у відставку головуючого судді Шереметьєвої Л.А., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2024 для розгляду зазначеної справи визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27.02.2024 справу прийнято до провадження новим складом суду, підготовче засідання у справі призначено на 11.04.2024. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці (у зв`язку з госпіталізацією) 11.04.2024 судове засідання не відбулось та було перенесено на 20.06.2024. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20.06.2024 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 04.07.2024. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.07.2024 позивача за первісним позовом зобов`язано надати суду для долучення до матеріалів справи докази зміни прізвища; запропоновано стороні [PERSON] надати докази надсилання доказів, наданих у судовому засіданні 04.07.2024, позивачу за первісним позовом; у підготовчому засіданні оголошено перерву до 18.07.2024. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18.07.2024 підготовче провадження у даній справі закрито, розгляд справи по суті було призначено на 26.09.2024. У судове засідання, призначене на 26.09.2024 з`явились тільки [PERSON] та його представник. 26.09.2024 було розпочато розгляд справи по суті. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.09.2024 відкладено розгляд справи на 07.11.2024, визнано явку позивача за первісним позовом у даній справі - [PERSON] у судове засідання, призначене для розгляду справи по суті обов`язковою. Задля надання сторонам часу для вирішення питання щодо можливості мирного (позасудового) врегулювання спору, у судовому зсіданні 07.11.2024 оголошувалась перерва до 14.11.2024. Присутні у судому засіданні 14.11.2024 сторони повідомили, що згоди щодо мирного врегулювання спору не дійшли, підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Доводи позивача за первісним позовом ( [PERSON] ) У первісному позові, зокрема вказується, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 27.07.2021, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в Книзі реєстрації актів про одруження 27.07.2021 зроблено відповідний запис № 1140 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Зазначається, що сімейне життя не склалося, шлюб існував формально. Як стверджується у позові, 09.05.2023 за взаємною згодою сторони розлучились, про що Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 171 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Зауважується, що за час шлюбу сторони збирали кошти та на зібрану суму 08.03.2023 купили чорний легковий седан ТОYОТА САМRУ, 2011 року випуску, VIN код: [NUMBER] , з об`ємом двигуна - 2494, з державними реєстраційними номерами - [NUMBER] . Зі слів [PERSON] , на даний час автомобіль оформлений на відповідача за первісним позовом [PERSON] відповідно до витягу від 17.08.2023 з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів. Акцентується, що оскільки з відповідачем мирним шляхом домовитись про поділ автомобіля не вдалося, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх законних прав. На думку позивача за первісним позовом, спірний автомобіль куплений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. [PERSON] вважає законним визнати спільною власністю автомобіль ТОYОТА САМRУ з державними реєстраційними номерами - [NUMBER] та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. Доводи позивача за зустрічним позовом ( [PERSON] ) У зустрічній позовній заяві (т. І, а.с. 70-73), зокрема, звертається увага на те, з кінця січня 2023 року шлюбні відносини між подружжям перестали існувати, а з лютого 2023 року, вони не проживали однією родиною, не вели спільний побут, набутого спільного майна немає. Водночас, вказується, що в період часу з лютого до 09.05.2023, цей шлюб мав формальне існування та протягом вказаного часу, шлюбних відносин сторони не підтримували, жили окремим життям, спільного господарства не вели, один одного не утримували та спільного майна не набували. Зауважується, що на час шлюбу у подружжя був автомобіль RENAULT MEGANE 2015 року випуску, який був придбаний позивачем за зустрічним позовом до шлюбу 21.05.2021, і мети змінювати або купувати інший автомобіль у сторін не було. Як стверджує позивач за зустрічним позовом, попри те що реєстрація транспортного засобу була здійснена під час зареєстрованого шлюбу сторін, автомобіль було придбано виключно за його особисті кошти, а тому не підлягає поділу як спільне майно подружжя, оскільки є його особистою приватною власністю. Наголошується, що спірний автомобіль, TOYOTA CAMRY, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, VIN код [NUMBER] , був придбаний [PERSON] 08.03.2023 за кошти, які було отримано за договором позики від 28.01.2023. При цьому, зазначається, що транспортний засіб був придбаний за 14 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на день покупки становило 511 000,980 грн. Також у зустрічному позові звертається увага на те, що в липні 2023 року, [PERSON] продав автомобіль RENAULT MEGANE, а кошти від продажу автомобіля віддав в погашення боргу відповідно Договору позики від 28.01.2023. Як стверджує [PERSON] , перебуваючи у шлюбі сторонами не придбано ніякого майна, яке можливо віднести до спільного майна подружжя. Таким чином, позивач за зустрічним позовом просить визнати за ним право особистої приватної власності на транспортний засіб марки ТОYОТА САМRУ, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, VIN код: [NUMBER] . Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. 27.07.2021 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON] ,), [INFO] , було укладено шлюб (копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 27.07.2021, т. І, а.с. 7). 09.05.2023 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /т. І, а.с. 9/ 03.11.2023 [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 03.11.2023, серії [NUMBER] (т. І, а.с. 180). У т. І , на а.с. 76-77 наявна копія договору позики від 28.01.2023 укладеного в простій письмовій формі між [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець). За змістом даного договору, позичальник приймає у позикодавця грошову суму в гривнях еквівалентну 14 000 доларів США за курсом НБУ на день фактичної передачі грошових коштів (т. І, а.с. 76). Цільове використання, з якою позичаються відповідні кошти, у такому договорі не вказано, про наявність згоди іншого з подружжя на його укладення, договір позики поміток не містить. 08.03.2023 між ТОВ «Вавілон» (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6436/23/1035245 (далі - Договір) /т. І, а.с. 157-158/. Відповідно до п. 1.1 Договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб: марка - TOYOTA, модель - CAMRY, 2011 року випуску, колір - чорний, номер кузова (шасі, рама) - [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] , зареєстрований за власником - 21.02.2023 (т. І, а.с. 157) Згідно з п. 3.1 Договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 5 000,00 грн (т. І, а.с. 157). До матеріалів справи позивачем за первісним позовом долучено висновок до звіту про вартість майна - ТОYОТА САМRУ реєстраційний номер - [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , 2011 року випуску (т. І, а.с. 13-16), відповідно до якого ринкова вартість об`єкта незалежної оцінки на дату оцінки 08.08.2023 становить 418 372 грн. Також, в матеріалах справи містяться копії: витягу від 17.08.2023 з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів (т. І, а.с. 10-12); паспорту [PERSON] (т. І, а.с. 17-18, 181-182); картки платника податків [PERSON] (т. І, а.с. 19, 183); довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] (т. І, а.с. 20, 184); паспорту та картки платника податків [PERSON] (т. І, а.с. 21-25); скріншот з сайту Auto.ria щодо вартості автомобіля TOYOTA CAMRY, 2011 року випуску (т. І, а.с. 75). За змістом усних пояснень, наданих [PERSON] у судовому засіданні 07.11.2024, сторони вирішили подати заяву на розлучення 01.04.2023, подали заяву про розлучення 08.04.2023, проживали разом до 13.05.2024. Зі слів [PERSON] розлучення було ініційоване [PERSON] . Як зазначила [PERSON] , до 01.04.2023, зокрема, у березні 2023 року, відносини у сторін були натягнуті, проте вона не сприймала це як можливе скоре розлучення, оскільки подружжя сварилось час від часу під час всього періоду перебування у шлюбі. Як стверджує [PERSON] , подружжя до травня 2023 року вело спільне господарство, спільно проживало, сторони спільно купували продукти харчування, готували їжу. Зі слів [PERSON] , сторони під час перебування у шлюбі спільно відкладали кошти. Купівля спірного автомобіля була з нею погоджена та відбувалась за спільно відкладені подружжям кошти. За змістом пояснень [PERSON] , подружжя спільного господарство не вело з грудня 2022 року, хоча й проживали разом в одній кімнаті в гуртожитку. Підтвердив, що в період перебування у шлюбі подружжя спільно відкладало грошові кошти (загалом орієнтовно 10 тис. дол. США), проте, зі слів [PERSON] такі кошти після розлучення [PERSON] забрала в повному обсязі, а спірний автомобіль був придбаний за кошти, які він позичив за договором позики від 27.01.2023 у [PERSON] (матері [PERSON] ). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20): «Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 753/7242/21, провадження № 61-3809 св 23). Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.07.2024 у справі № 756/5792/23, провадження № 61-8413св24). Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від від 20.01.2023 у справі № 337/4714/20, провадження № 61-8066св22). Презумпція спільності права власності подружжя на майно не може бути спростована поясненнями свідків (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.09.2024 у справі № 523/6344/21, провадження № 61-7909св23. Досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 754/9261/19, провадження № 61-106св24). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Суд вважає, що [PERSON] належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль придбаний ним саме за особисті кошти. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц , провадження № 14-70цс22). Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20). Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Враховуючи наведене у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя слід відмовити. Задоволення вимоги про поділ автомобіля як спільної сумісної власності шляхом визнання за первісним позивачем та її колишнім чоловіком права власності на його частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. У разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 752/18272/18, провадження № 61-13536св23). Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Аналіз матеріалів справи свідчить, що автомобіль марки TOYOTA модель CAMRY, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] було придбано в період перебування подружжя у шлюбі, тому він є об`єктом спільної сумісної власності, а тому кожна зі сторін має рівні права на нього, оскільки у даній справі сторонами у справі презумпцію спільності права власності подружжя на сказане майно належними, допустимими та достатніми доказами спростовано не було. [PERSON] належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя не спростовував, обставин, які безумовно свідчать про наявність правових підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя суд не встановив, доводи позивача за зустрічним позовом про те, що спірний автомобіль є його особистим майном, оскільки він придбав його за свої особисті кошти, є не доведеними. З огляду на наведене, первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом у даній справі позивачем за первісним позовом було сплачено судовий збір у сумі 4 183,72 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4289-6059-2527-3015 від 21.08.2023 (т. І, а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Розміри ставок судового збору визначені у ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір». За подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір який складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.п. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»). Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2 684,00 грн. Відтак, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір» щодо ставок судового збору, а також порядку його сплати, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 1 073,60 грн судового збору, який підлягав сплаті за подання позовної заяви в частині задоволеної позовної вимоги. Відповідно о п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, проте наразі матеріали справи такого клопотання не містять. Щодо забезпечення позову Суд нагадує, що в силу приписів ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи наведене,

Outcome: partial