Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

У травні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» в особі директора товариства О.І. Мостовенко звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 21.01.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» (далі по тексту -ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс») та позичальником [PERSON] було укладено договір позики №2907415592-37858, відповідно до якого, кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 3500,00 грн. шляхом перерахування кредитних коштів на банківську картку позичальника, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінеті на сайті кредитодавця, строком на 20 діб, а позичальник зобов`язався в свою чергу одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним в розмірі 1,85% за кожен день користування кредитом, та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Договір позики укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики №2907415592-37858 від 21.01.2021 року, що акцептована відповідачем 21.01.2021року шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України). [PERSON] здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем (ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс») було перераховано грошові кошти у розмірі 3500 гривень. Пунктом 2.7. договору позики встановлено, що плата за користування кредитом нараховується в процентному значенні, за фактичну кількість днів, користування кредитом, визначену у п.п. 2.3. цього договору та починається у дату списання кредитних коштів з рахунку Товариства й закінчується у дату зарахування суми кредиту та плати за користування кредитом на рахунок товариства. 03.06.2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги №03-06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №2907415592-37858 від 21.01.2021року, що укладений між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та [PERSON] . У свою чергу, 10.03.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до боржників, в тому числі за договором позики №2907415592-37858 від 21.01.2021року, що укладений між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та [PERSON] . Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача, в тому числі правом нарахування процентів відповідно до умов договору позики та договорів відступлення права вимоги. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника станом на 08.02.2024, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 30666,75 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3500,00 грн.; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 27166,75 грн.; заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0,00 грн.; заборгованість з комісії - 0,00 грн. Позивач зазначає, що попередня сума понесених ТОВ «Коллект Центр» судових витрат у зв`язку з пред`явленням даного позову та розгляду справи складає: 3028,00 грн по сплаті судового збору та 13000,00 грн. - витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного ТОВ «Коллект Центр» просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 30666,75 грн. понесені витрати на сплату судового збору у розмірі: 3028,00 гривень та на правову допомогу у розмірі: 13 000,00 гривень. Також позивач просить розглянути справу за відсутності свого представника, та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 17.05.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено проводити в загальному позовному провадженні. 21.08.2024 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» не визнав у повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими після10.02.2021 року (після закінчення строку кредитування) в розмірі 25866,75 грн., є безпідставними. Вважає що, збільшення відсоткової ставки з 1,85% до1,95 % ТОВ «Вердикт Капітал» суперечить вимогам ч.3 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування», а нарахування останнім в період дії воєнного стану відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії договору позики згідно ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання протирічить п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та підлягають списанню кредитодавцем. Зазначає, що він не укладав кредитний електронний договір із позивачем, і його не було повідомлено про подальше відступлення прав вимоги та заміну кредитора. Також посилається на те, що вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 13\~000 грн. є завищеним та необгрунтованим, не відповідає вимогам розумності, обсягу наданих послуг та складністю справи. Відповідач також вважає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності звернення з цим позовом до суду, передбачений ч.1 ст.261 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову відповідно до частин другої та четвертої статті 267 ЦК України. 13.09.2024 року представником позивача [PERSON] надані письмові пояснення у справі, в яких зазначено, що відповідач на обгрунтування своєї правової позиції не надав до суду свій розрахунок заборгованості та доказів невірного нарахування позивачем виниклої суми заборгованості по відсоткам, в тому числі зменшення відсоткової ставки після 10.02.2021 року з 3,90% до 1,95%. Вказує, що посилання відповідача на порушення позивачем статей 18 та 21 Закону України «Про споживче кредитування» та п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є безпідставними, оскільки стосуються нарахування штрафних санкцій за порушення умов договору, а не відсотків за користування кредитом, які були погоджені сторонами кредитного договору. Також зазначає, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою визнання договору факторингу недійсним та не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну стягувача за рішенням суду. Посилається й на те, що відповідно до пункту 9.8 кредитного договору сторони домовились, що строк позовної давності до спірних правовідносин встановлюється тривалістю 20 років, тому строки позовної давності ТОВ «Коллект Центр» за цим позовом не пропущені. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 16 вересня 2024 року закрито підготовче провадження і справа призначена до розгляду по суті. Подалі відповідач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, підтримав свою правову позицію, висловлену у відзиві на позовну заяву. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до приписів статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 21.01.2021\~року між\~ТОВ «ФК\~«Інкасо Фінанс»\~та [PERSON] \~було укладено\~договір позики\~№2907415592-37858,\~відповідно до\~якого,\~кредитодавець надав\~позичальнику грошові\~кошти в\~сумі 3500,00\~грн.\~шляхом перерахування\~кредитних коштів\~на банківську\~картку позичальника,\~зареєстровану для\~цієї цілі\~в особистому\~кабінеті на\~сайті кредитодавця\~(п.2.2.\~кредитного договору).Договір позики укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики №2907415592-37858 від 21.01.2021 року, що акцептована відповідачем 21.01.2021року шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України). [PERSON] відповідно до приписів пунктів 9.2 та 9.3 кредитного договору здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем (ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс») було перераховано грошові кошти у розмірі 3500 гривень. Перерахування грошових коштів на картку позичальника було здійснено за допомогою компанії ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яка відповідно до умов договору дорученняна здійснення переказу коштів № ФК-П-20/08-08 від 20.08.2020 р., зобов`язалась надавати технічну можливість в перерахуванні коштів на картку позичальника на підставі укладеного договору позики. Зазначене підтверджується квитанцією за сплату № 78268972 від 21.01.2021 про зарахування 3500 грн. на карту відповідача [NUMBER] , та не оспорюється останнім. Згідно п.п. 2.3. договору позики дата видачі кредиту 21.01.2021 року, дата повернення кредиту 10.02.2021 року (включно), термін користування кредитом 20 діб. Відповідно до п.п. 2.5. договору позики за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити товариству плату згідно графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1 до цього договору). При цьому зазначений у п.1 графіку розрахунків, розмір належних до сплати процентів є фіксованим та застосовується протягом дії цього договору. Розмір фіксованої процентної ставки, встановлений цим договором, не може бути збільшений без письмової згоди позичальника. Умовами договору позики на період, зазначений в п.п. 2.3. договору, плата за користування кредитом встановлена в розмірі 1,85% за кожен день користування кредитом. Пунктом 2.7. договору позики встановлено, що плата за користування кредитом нараховується в процентному значенні, за фактичну кількість днів, користування кредитом, визначену у п.п. 2.3. цього договору та починається у дату списання кредитних коштів з рахунку Товариства й закінчується у дату зарахування суми кредиту та плати за користування кредитом на рахунок товариства. Згідно пункту 4.2.7 кредитного договору товариство має право відступити у будь-який спосіб (цесія, факторинг) права вимоги за цим договором будь-якій третій собі без додаткового повідомлення про це позичальника. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони\~домовилися укласти\~договір у\~певній формі,\~він вважається\~укладеним з\~моменту надання\~йому цієї\~форми,\~навіть якщо\~законом ця\~форма для\~даного виду\~договорів не\~вимагалася (частина\~2\~статті 639\~ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень зазначених норм права вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та / або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). 03.06.2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги №03-06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №2907415592-37858 від 21.01.2021року, що укладений між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та [PERSON] . Згідно Реєстру боржників до договору №03-06/21\~ про відступлення права вимоги від 03.06.2021 року заборгованість [PERSON] за договором позики складає 4800 грн., з яких: залишок за тілом кредиту- 3500 грн., залишок по відсоткам -1300 грн., дні прострочки станом на 03.06.2021 113 днів. Відповідно п. 5.4. договору про відступлення права вимоги №03-06/21 з моменту відступлення (передачі) кредитором новому кредитору права вимоги, новий кредитор є таким, що замінив кредитора у правовідносинах з боржниками, що існують на дату відступлення (передачі) прав вимоги та мають відношення до прав вимоги, зокрема новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів та/чи процентів, за прострочення виконання грошового зобов`язання (відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України) за договором позики (в тому числі за періоди що передували відступленню прав вимоги, якщо такі нарахування не були здійсненні кредитором) за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов договору позики. Подалі, 10.03.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі договору №10-03/2023/01 відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до боржників, в тому числі за договором позики №2907415592-37858 від 21.01.2021року, що укладений між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та [PERSON] . Відповідно п. 5.4. договору про відступлення права вимоги №10-03/2023/01 з моменту відступлення (передачі) кредитором новому кредитору права вимоги, новий кредитор є таким, що замінив кредитора у правовідносинах з боржниками, що існують на дату відступлення (передачі) прав вимоги та мають відношення до прав вимоги, зокрема новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів та/чи процентів, за прострочення виконання грошового зобов`язання (відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України) за договором позики (в тому числі за періоди що передували відступленню прав вимоги, якщо такі нарахування не були здійсненні кредитором) за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов договору позики. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту статей 512, 513ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. У відповідності до ч.1ст.516 ЦК Українизаміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, ТОВ «Коллект Центр» є належним позивачем у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] . Невиконання умов укладеного договору відповідачем призвело до утворення заборгованості, розмір якої ТОВ «Коллект\~Центр» \~визначив станом\~на 08.02.2024 року в розмірі 30666,75 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3500,00 грн.; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 27166,75 грн.; заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0,00 грн.; заборгованість з комісії - 0,00 грн. Зазначений розрахунок\~заборгованості оспорюється\~відповідачем [PERSON] \~з посиланням\~на те,\~що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими після 10.02.2021 року (після закінчення строку кредитування) в розмірі 25866,75 грн., є безпідставними. Вважає що, збільшення відсоткової ставки з 1,85% до 1,95 % ТОВ «Вердикт Капітал» суперечить вимогам ч.3 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування», а нарахування останнім в період дії воєнного стану відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії договору позики згідно ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання протирічить п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та підлягають списанню кредитодавцем. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виходячи з\~вищевикладеного,\~суд,\~перевіривши наданий\~позивачем розрахунок\~заборгованості,\~дійшов висновку\~про порушення\~відповідачем [PERSON] \~зобов`язань\~за кредитним\~договором в\~розмірі 4800\~грн.,\~з яких\~- заборгованість за тілом кредиту - 3500,00 грн.; заборгованість за процентами на строк користування кредитом з 21.01.2021 до 10.02.2021 в сумі 1300 грн. з урахуванням процентної ставки 1,85% за кожен день користування кредитом відповідно до п.1 графіку розрахунків (додаток №1 до договору позики). Щодо стягнення заборгованості по сплаті відсотків, нарахованих понад строку кредитування після 10.02.2021 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 1048 ЦК України,позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. У частині 2 цієї статті зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексуне можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно дост. 625 ЦК Українияк грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Враховуючи вищевикладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором відсотки припиняється після спливу визначеного договором строку дії договору чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Між тим, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується письмовими поясненнями представника позивача [PERSON] від 13.09.2024 року ТОВ «Коллект Центр» просить стягнути з відповідача [PERSON] проценти за користування кредитом, не на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, що передбачено п.9.7 договору позики, а погоджені сторонами проценти в розмірі, зазначеному в п.2.7 цього договору та пункту 1 графіка розрахунків базового періоду, який розраховується від фактичної дати повернення = від дати коли повернув до дати коли закінчився акційний період користування/лонгації з розміром користування кредитом у вигляді процентної ставки за кожен день користування кредитом -3,90%, сукупна вартість кредиту розраховується з урахуванням фактичної дати повернення. У зв`язку із цим суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 3.9 договору позики позичальник зобовязується здійснити повернення суми кредиту та нараховані у відповідності до цього договору проценти за користування кредитом одноразовим платежем в розмірі 4800 гривень 10.02.2921 року шляхом зарахування власних коштів на рахунок товариства не пізніше 10.02.2021. Якщо сума коштів, що надійшла в рахунок погашення кредиту та сплати процентів та /чи інших,повязаних із цим договором платежів, менше розміру, вказаного у п.п.3.9цього договору, то несплачений платіж та нараховані проценти, що мали бути сплаченими, вважаються простроченими (пункут 3.10 договору). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК України). Положеннями статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Положеннями частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, положеннями ЦК України передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення, зокрема, у розмірі певного проценту за кожен день прострочення. Згідно з визначенням неустойки, що передбачена положеннями статті 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у процентах від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня. Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пункту першому графіка \~базового розрахунку належних до сплати процентів у вигляді процентної ставки 3,90 % за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 686/18977/17-ц (провадження № 61-9498св20) та від 20 вересня 2023 року у справі № 686/18977/17-ц (провадження № 61-11773св22). Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18). Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18). Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 січня 2024 року у справі №\~911/2269/22 законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора ст. 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови щодо неустойки: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір, і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Отже, і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), що обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин 1, 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, тобто в межах судового розсуду. Врахувавши вищенаведені вимоги законодавства та розяснення Верховного Суду щодо виниклих правовідносин, суд, виходячи з формальних ознак\~прострочення боржника,\~невелику суму\~кредиту, дійшов\~висновку про\~необхідність \~зменшення суми\~нарахованих \~відповідачу [PERSON] \~процентів (пені)\~за пунктом\~1\~графіку розрахунків\~кредитного договору\~від 21.01.\~2021\~року з\~25866,75\~гривень (\~без врахування\~процентів в\~сумі 1300\~гривень за\~час дії\~договору за\~період з\~21.01.2021\~до 10.02.2022)\~до \~100\~гривень.\~Суд вважає,\~що такий\~висновок грунтується\~також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Між тим згідно п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно\~з 24\~лютого 2022\~року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки проценти (пеня) за пунктом 1 графіку розрахунків кредитного договору від 21.01. 2021 року зменшена судом до 100 грн., що не перевищує розмір нарахованих процентів (пені) за період з 10.02.2021 до 24.02.2022, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, розмір заборгованості [PERSON] за укладеним ним кредитним договором складає 4900 гривень, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту- 3500\~гривень; прострочена заборгованість по несплаченим процентам за період дії кредитного договору -1300 гривень, заборгованість по несплаченим процентам за неправомірне користування грошовими коштами, згідно п. 1 графіку договору (пеня) 100 гривень. При цьому доводи відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву про те, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності звернення з цим позовом до суду, передбачений ч.1 ст.261 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову відповідно до частин другої та четвертої статті 267 ЦК України, суд не приймає до уваги. Як зазначено в пункті 9.8 договору позики №2907415592-37858 від 21.01.2021 року до правовідносин, пов`язаних із поверненням суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та будь-яких інших платежів, належних з позичальника, застосовується строк позовної давності тривалістю у 20 (двадцять) років. Доводи [PERSON] про те, що його не було повідомлено про подальше відступлення прав вимоги та заміну кредитора, не є підставою для відмови у позовних вимогах ТОВ «Коллект Центр», оскільки згідно пункту 4.2.7 кредитного договору ( з умовами якого погодився відповідач) товариство має право відступити у будь-який спосіб (цесія, факторинг) права вимоги за цим договором будь-якій третій собі без додаткового повідомлення про це позичальника. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню у порядку ст.141 ЦК України. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Як передбачено ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадку надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір судових витрат встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо), що передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підтвердження понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору подана платіжна інструкція №0416890031 від 29.02.2024 року на суму 3028,00 гривень про сплату судового збору, копія договору №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Коллект Центр», прайс-лист щодо виду послуг, які надає АО «Лігал Ассістанс», заявка на надання юридичної допомоги №504 від 07.02.2024 року, платіжна інструкція №413000008 від 09.02.2024 року на переказ готівки в сумі 51000 гривень АО «Лігал Ассістанс», витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.02.2024 року( з урахуванням виправленої описки). Як вбачається із змісту цього акту вартість правової допомоги у даній справі склала 13\~000 гривень, з яких: 4000 грн. за надання усної консультації з вивченням документів, та 9000 гривень складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву зазначає про такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є необгрунтовано завищеним. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц «У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін». У розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт(Постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі №922/445/19). Згідно правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18, «Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу». Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат на правничу допомогу іншою стороною, суд враховує й висновки, викладені в рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04, про те, що « заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим», а також в рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, відповідно до якого «відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір». Вказаний в акті №2 про надання юридичної допомоги від 08.02.2024 року розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу суд вважає таким, що не у повному обсязі узгоджується з приписами ст. 137 ЦПК України, обсягом наданої правничої допомоги адвокатського об`єднання, який є неспівмірним зі складністю справи, витраченим часом на надання таких послуг, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та вважаає, що їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони. У зв`язку з чим суд приходить до висновку про зменшення заявлених до стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу з 13000 грн. до 3000 грн. Оскільки позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» суд задовольняє частково в розмірі 4900 грн., понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 483,82 грн.

Outcome: partial