Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Касьян В.В. звернулась до суду з позовом до Полтавської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . На зазначений будинок слідчим СВ прокуратури Полтавської області безпідставно накладено арешт. Арешт накладено на підставі Постанови про накладення арешту видано Прокуратурою Полтавської області 28.10.2012 при проведенні досудового слідства у кримінальній справі №113216063 порушеній 28.09.2012 р. відносно [PERSON] . У постанові про накладення арешту зазначено, що право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] . Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою полтавською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про накладення арешту виданої Прокуратурою Полтавської області 28.10.2012 накладено арешт на будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження : 13174550. Постановою Київського районного суду м. Полтави від 16.11.2012 року (справа №1609/9348/12, провадження №1/1609/629/12) [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. "т" ст.1 Закону України «Про амністію». Справу по обвинуваченню [PERSON] за ст. 367 ч.2 КК України провадженням закрито. Питання про скасування арешту майна судом не вирішено. 04.09.2024 р. позивач звернулася до Київського районного суду .Полтави із клопотанням про скасування арешту майна. Ухвалою Київського районного суду .Полтави від 10.09.2024 (справа №1609/9348/12) у задоволенні клопотання відмовлено, оскільки питання щодо скасування арешту накладеного на майно [PERSON] підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 19.09.2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Від представника позивача [PERSON] адвокат Касьян В.В. до суду надійшла заява, в якій прохає розгляд справи проводити без її участі та участі позивача, позов підтримує та прохає задовольнити (а.с. 21). Відповідач у судові засідання 16.10.2024 року, 13.11.2024 року не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України. Відзиву на позовну заяву або будь-яких клопотань із зазначенням поважності причин неприбуття в судові засідання відповідачем до суду не подано. За змістом ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 13.11.2024 року призначено проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 03.09.2005 року, зареєстрований в реєстрі за №518 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №391313562, сформованої 16.08.2024 року (а.с. 6, 7). Як вбачається з інформаційної довідки №391313562, що містить інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 16.08.2024 року, Першою полтавською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про накладення арешту, б/н, 28.10.2012 року Прокуратури Полтавської області накладено арешт на будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження: 13174550. Власником вказаного нерухомого майна вказаний [PERSON] (а.с. 7). Згідно з постановою про накладення арешту на майно від 28.10.2012 року, старшим слідчим СВ прокуратури Полтавської області молодшим радником юстиції Кириченко С.А. накладено арешт на будинок [ADDRESS] , яке доручено Першій Полтавській державній нотаріальній конторі (а.с. 8). У постанові про накладення арешту зазначено, що Прокуратурою Полтавської області проводилось досудове слідство у кримінальній справі №113216063 порушеній за фактом заволодіння коштами ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» (далі ПУГР) службовими, особами ТОВ «Епсілон-С», шляхом зловживання службовим становищем, вчинене в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України. 28.09.2012 року відносно [PERSON] порушено кримінальну за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України. 28.10.2012 року винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України. Під час досудового слідства, встановлено, що за [PERSON] зареєстровано на праві власності на будинок [ADDRESS] . Відповідно до постанови Київського районного суду м. Полтави від 16.11.2012 року (справа №1609/9348/12, провадження №1/1609/629/12) [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. «т» ст.1 Закону України «Про амністію». Справу по обвинуваченню [PERSON] за ст. 367 ч.2 КК України провадженням закрито. Питання про скасування арешту майна судом не вирішено (а.с. 9-11). Таким чином, судом встановлено, що на час накладення арешту на нерухоме майно 28.10.2012 року слідчим СВ прокуратури Полтавської області молодшим радником юстиції Кириченко С.А. власником майна була позивач [PERSON] згідно договору дарування від 03.09.2005 року. Відповідно до ст.328ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про незаконність набуття позивачем права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , при цьому як встановлено судом, вказане нерухоме майно позивач набув у власність до накладення постановою б/н Прокуратури Полтавської області від 28.10.2012 року на нього арешту в рамках кримінальної справи №113216063 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, розгляд якої проводився за правилами КПК України 1960 року. Відповідно до ст.126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі ст.170КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально - правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Відповідно до п.9 розділу ХІ «перехідних положень» КПК 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ЦПК у редакції, чинній на час розгляду справи судом,спори про цивільне право, пов`язані із належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, яка не є стороною кримінального провадження. У пункті 21.1 Постанови Великої Палати Верховного суду від30.06.2020 року по справі № 727/2878/19 було сформовано такий правовий висновок: «Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України1960року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України2012року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства». Тобто, Велика Палата Верховного суду визначила в даному пункті дві підстави для розгляду справи в порядку цивільного чи/то господарського судочинства, а саме: особа, на майно якої накладено арешт, не була учасником кримінального провадження; завершеного (вироком, постановою про закриття провадження) у порядку передбаченому КПК України 1960 року. В даному випадку, позивач не був учасником кримінальної справи №113216063за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, яка розглядалася у порядку, передбаченому КПК України 1960 року, а тому, на вказані правовідносини розповсюджуються положення саме цивільно-процесуального законодавства України. Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що позивач не був учасником кримінальної справи №113216063за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, в рамках якої накладено арешт на належне йому нерухоме майно, в позасудовий спосіб не може зняти арешт з майна та захистити своє порушене право власності, а наявність такого арешту обмежує його право вільно розпоряджатись належним йому нерухомим майном, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved