Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №726765662 від 18 березня 2020 року в розмірі 16138,60 грн., судових витрат, пов`язаних з розглядом справи: судового збору розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. В обгрунтування позову зазначено, що 18 березня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір №726765662 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6200 грн. на свою банківську картку. Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Однак відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення кредиту у зв`язку з чим утворилася заборгованість. 28 листопада 2018 року між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс було укладено договір факторингу № 28/1118-01, термін дії якого закінчувався 28 листопада 2019 року. Цього ж дня 28 листопада 2019 року ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали додаткову угоду №19 за якою строк дії договору було продовжено до 31 грудня 2020 року, інші умови договору залишилися без змін. 31 грудня 2020 року повторно укладено додаткову угоду за №26 від 31 грудня 2020 року до цього договору факторингу, продовжено строк дії договору до 31 грудня 2021 року. У цій додатковій угоді договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, дата укладення і номер договору залишено попередні. 31 грудня 2021 року сторони факторингу уклали додаткову угоду №27 відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2022 року. Умови договору залишено без змін в редакції від 31 грудня 2020 року. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №85 від 23.06.2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з врахуванням додаткових угод, до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право вимоги до відповідача по справі на суму 14 768,40 грн. 05 серпня 2020 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" укладено договір факторингу №05/0820-01, строк дії якого закінчувався 04 серпня 2021 року. У подальшому було укладено додаткові угоди від 03 серпня 2021 року №2 і 30 грудня 2022 року №3, якими строк договору факторингу продовжено до 30 грудня 2024 року. За витягом з реєстру прав вимоги №10 від 31.07.2023 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму боргу 16 138,60 грн. 05 липня 2024 року між ТОВ «Онлайн фінанс» та позивачем було укладено договір факторингу №05/07/24 відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на суму 16 138,60 грн. З цих підстав просили позов задовольнити повністю. Стягнути з відповідача 16 138,60 грн. боргу, судові витрати по справі 2 422, 40 грн. судового збору та 6 000 грн. витрат на правову допомогу. Представник відповідача по справі адвокат Павалюк Г.В. подала відзив на позов. У відзиві зазначено, що її довіритель [PERSON] не визнає позову зовсім з тих підстав, що відсутні докази укладення саме [PERSON] кредитного договору з первісним кредитодавцем. Ця обставина не підтверджена належними і допустимими доказами в справі. Також сумнівним є документ, який підтверджує перерахування [PERSON] грошових коштів, оскільки не містить усіх необхідних реквізитів. Крім того, позивачем не доведено відступлення права грошової вимоги до відповідача [PERSON] , оскільки кредитний договір з його довірителем було укладено значно значно пізніше - 18 березня 2020 року, ніж було укладено договір факторингу 28 листопада 2018 року між Манівео швидк фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс". З цих підстав просив у позові відмовити повністю, стягнути з позивача на користь відповідача понесені питрати на правову допомогу в сумі 8 000 грн. У вересні 2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив у якій зазначено, що кредитний договір укладався в електронній формі, яка відповідно до ст.207 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. Без введення особистих даних відповідачем, без здійснення входу на сайт ТОВ «Манівео швидка Фінансова Допомога» за допомогою логіна і паролю особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Перерахування коштів документально підтверджено та не спростовано відповідачем по справі. Нарахування відсотків поза межами строк укредитування було погоджено у кредитному договорі №726765662 від 18 березня 2020 року. Укладення договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінанасова допомога» і ТОВ «Таліон плюс» до виникнення кредитних правовідносин з відповідачем не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за цим договором новому кредитору, оскільки на час укладення кредитного договору договір факторингу був чинним. Право вимоги по кредитному договору, укладеного з відповідачем було передано на підставі реєстрів, які оформлені належним чином. Ухвалою суду від 08 серпня 2024 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження. Представники сторін, відповідач у судове засідання не прибули. На адресу суду представники сторін направили клопотання про слухання справи без їх участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин справа розглядається судом за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Суд, дослідивши та перевіривши усі докази у їх сукупності встановив наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. 18 березня 2020 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і [PERSON] було укладено договір №726765662. За умовами цього договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 6200,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі. Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» . Відповідно до платіжного доручення від 19 березня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало [PERSON] грошові кошти у розмірі 6200,00 грн. згідно договору №726765662 від 18 березня 2020 року на платіжну картку, яка вказана у заявці на отримання кредитних коштів, що також підтверджується довідкою щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», довідкою №06_2/2024 ПАТ КБ «Приватбанк».(а.с.27) 28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити ТзОВ «Таліон Плюс» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 28 листопада 2019 року ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали додаткову угоду №19, за якою строк дії договору було продовжено до 31 грудня 2020 року, інші умови договору залишилися без змін. 31 грудня 2020 року укладено додаткову угоду за №26 від 31 грудня 2020 року до цього договору факторингу, продовжено строк дії договору до 31 грудня 2021 року. У цій додатковій угоді договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, дата укладення і номер договору залишено попередні. 31 грудня 2021 року сторони факторингу уклали додаткову угоду №27, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2022 року. Умови договору залишено без змін в редакції від 31 грудня 2020 року. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №85 від 23.06. 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право вимоги до відповідача по справі на суму 14 768,40 грн. 05 серпня 2020 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" укладено договір факторингу №05/0820-01, строк дії якого закінчувався 04 серпня 2021 року. У подальшому було укладено додаткові угоди від 03 серпня 2021 року №2 і 30 грудня 2022 року №3, якими строк договору факторингу продовжено до 30 грудня 2024 року. За витягом з реєстру прав вимоги №10 від 31.07.2023 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передано право вимоги до відповідача на загальну суму боргу 16 138,60 грн. 05 липня 2024 року між ТОВ «Онлайн фінанс» та позивачем було укладено договір факторингу №05/07/24, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на суму 16 138,60 грн. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. У тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній суб`єкт на таке відступлення. За загальним правилом пункту 1 частини 1 статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Відступлення права вимоги є одним з випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); в) факторингу (глава 73 ЦК України) (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). За правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку зі заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20). За частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що правовідносини за кредитним договором №726765662 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] виникли 18 березня 2020 року, тобто значно пізніше, ніж було укладено договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, у якому предмет договору не було індивідуалізовано належним чином. Витяг з Реєстру прав вимоги №85, у якому зазначено відповідача [PERSON] , датований 23 червня 2020 року, тобто майже через півтора роки після укладення договору відступлення права вимоги, а отже на час укладення цього договору у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не було права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №726765662 від 18 березня 2020 року. Підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у цьому випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, свідчить, що відповідний правочин неукладено, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17). Також слід зазначити, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20). Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що ТОВ «Юніт Капітал» не довело порушення його прав з боку відповідача [PERSON] та наявність у нього права звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №726765662 від 18 березня 2020 року, який був укладений після відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги за кредитними договорами на користь ТОВ «Таліон Плюс», а тому немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «Юніт Капітал», оскільки ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» не мали права на подальше відступлення права вимоги, якою вони не володіли. За змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема. витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України визначено розподіл судових витрат між сторонами та передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник відповідача адвокат Павалюк Г.В. подала відзив на позов, де зазначила орієнтований розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн., просила стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. На підтвердження понесених відповідачем [PERSON] витрат на правову допомогу надано суду відповідні підтверджуючи докази. Відповідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Така правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Представник позивача - адвокат Павалаюк Г.В. здійснює діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ №000156 від 28.07.2017 року, яке видане Радою адвокатів Чернівецької області на підставі рішення №82/32 від 19.05.2017 року, ордеру №1077907 на надання правничої допомоги [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги №90 від 14 серпня 2024 року. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною щодо складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг), а тому з врахуванням клопотання представника позивача, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 2 000 грн.

Outcome: approved