Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО\~«АЛЬФА БАНК»\~(далі\~за текстом\~ АТ\~«АЛЬФА БАНК»),\~яке є\~правонаступником Акціонерно-комерційного\~банку соціального\~розвитку «УКРСОЦБАНК»\~(далі\~за текстом\~ АКБ\~«УКРСОЦБАНК»),\~та змінило\~назву на\~АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО\~«СЕНС БАНК»\~(далі\~за текстом\~ АТ\~«СЕНС БАНК») звернулось до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача, в якій просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 216851,95 грн., а також судові витрати, посилаючись на те, що 30 листопада 2006 року між АКБ «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 2006/693-02/32, відповідно до умов якого АКБ «УКРСОЦБАНК» надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 80630,00 доларів США. У зв`язку із невиконанням обов`язку відповідача по сплаті вказаних кредитних коштів рішенням постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 листопада 2010 року було стягнуто з відповідача на користь позивача 688214,48 грн. заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на норми статті 625 ЦК України, позивач вважає, що має право на отримання належних йому процентів та інфляційних втрат за неправомірне користування кредитними коштами у зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання за вказаним договором, тому позивачем за період з 03 лютого 2019 року по 03 лютого 2022 року станом на 03 лютого 2022 року були нараховані 3% річних у сумі 61939,30 грн. та інфляційні втрати у сумі 154912,65 грн., що склали загальну суму 216851,95 грн., які позивач просив суд стягнути з відповідача, оскільки останній ухилився від добровільного погашення заборгованості по вищевказаному договору, що є порушенням прав позивача. Представник АТ «СЕНС БАНК», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, але до суду від нього надійшла заява, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідача у судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи неодноразово належним чином двічі повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання повторно не з`явився. Так, судом,\~відповідно до\~частини 6\~статті 128\~ЦПК України,\~надсилались судові\~повістки про\~виклик відповідача\~у судове\~засідання за\~адресою місця\~проживання відповідача,\~зареєстрованою у\~встановленому законом\~порядку,\~однак,\~згідно з\~поштовими конвертами\~з судовими\~повістками,\~що повернулись\~до суду\~з довідками\~відділення «Укрпошти»\~з позначками\~«адресат відсутній\~за вказаною\~адресою»,\~свідчить про\~неможливість вручення\~відповідачу судових\~повісток,\~та,\~відповідно до\~частини 8\~статті 128\~ЦПК України,\~в такому\~випадку вважається,\~що судові\~виклики вручені\~відповідачу належним\~чином.Клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. Суд також враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54; «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи із вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідача до суду, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 22 вересня 2022 року, тобто з моменту прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі до ухвалення даного заочного рішення, жодного разу до суду не прибув, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у його заяві, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між АКБ «УКРСОЦБАНК», яке в подальшому змінило найменування на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК» (далі за текстом АТ «УКРСОЦБАНК») та [PERSON] , відповідачем у справі, було укладено Договір кредиту № 2006/693-02/32 від 30 листопада 2006 року, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав кредит на фінансування будівництва (інвестування) житла у розмірі 80630,00 доларів США, зі сплатою 13,2% річних зі встановленим порядком погашення заборгованості, кінцевим терміном якої зазначено 29 листопада 2026 року (а. с. 6-11). Згідно з пунктом 7.3. вказаного договору кредиту, договір набрав чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Відповідно до пункту 6.2. зазначеного договору кредиту у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів сторони договору домовилися, що спір розглядається Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків. Відповідно до рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 листопада 2010 року з [PERSON] , відповідача у справі, на користь АКБ «УКРСОЦБАНК» стягнути заборгованість за вказаним договором кредиту у розмірі 688214,48 грн. (а. с. 12-15). Вказане рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 листопада 2010 року набрало законної сили, доказів виконання вказаного рішення суду [PERSON] , відповідачем у справі, суду не надано. У зв`язку з неповерненням [PERSON] , відповідачем у справі, кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором позивачем за період з 03 лютого 2019 року по 03 лютого 2022 року на підставі положень статті 625 ЦК України нараховані 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 61939,30 грн. та інфляційні втрати у сумі 154912,65 грн., що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості (а. с. 16-18). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд враховує, що предметом позову у наявній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних, інфляційних втрат за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Як визначено статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. З правового аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України встановлено, що наявність рішення третейського суду про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки згідно статті 257 ЦК України. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову. Зазначене підтверджується висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12; від 4 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц; від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Судом встановлено, що з ухваленням Рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 листопада 2010 року зобов`язання [PERSON] , відповідача у справі, не припинилось (за положеннями статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином); невиконання [PERSON] , відповідачем у справі, грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке має наслідком відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, у вигляді трьох процентів річних, інфляційних втрат від простроченої суми у розмірі 688214,48 грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком, правильність якого перевірена судом, за період з 03 лютого 2019 року по 03 лютого 2022 року від суми прострочення грошового зобов`язання у розмірі 688214,48 грн. 3% річних становить 61939,30 грн. та інфляційні втрати становлять 154912,65 грн., що складає загальну суму 216851,95 грн. (а. с. 16-18). Доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності складеного позивачем розрахунку 3% річних, інфляційних втрат відповідачем до суду не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову АТ «СЕНС БАНК» про стягнення з [PERSON] 3% річних, інфляційних втрат на загальну суму 216851,95 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачем. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3252,78 грн., сплаченого позивачем при зверненні з наявним позовом до суду, оскільки сплата судового збору підтверджена меморіальним ордером № 1194373660 від 07 липня 2022 року (а. с. 1). Також, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю в Арцизькому районному суді Одеської області суддів (у період з липня 2017 року по вересень 2021 року кількість суддів у суді зменшилася з 5 до 1; у травні, липні 2024 року призначено 2 суддів), щодо яких мало здійснюватися автоматизований розподіл справ, навантаження на одну суддю, яка тривалий час одна замість п`яти суддів у суді здійснювала правосуддя, виходило за межі фізичних можливостей. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 року), з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом», зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і, зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст. 6 Конвенції, а також, щоб судді могли ефективно працювати. Отже, у судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал, тому незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, що призвело до надмірного навантаження, яке утворилося на суддю, яка тривалий час одна замість п`яти суддів здійснювала правосуддя в Арцизькому районному суді Одеської області, унеможливило розгляд наявної справи у строки, передбачені ЦПК України.

Outcome: approved