Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] вернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19 вересня 2015 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області у Книзі реєстрації шлюбі було зроблено актовий запис № 1716. У шлюбі в позивачки з відповідачем народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між сторонами не склалося через несумісність характерів, різні інтереси і погляди на шлюб та сім`ю. Між подружжям виникають конфлікти та суперечки, що негативно впливає на психіку їх спільної доньки. Майже рік сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Шлюб розривається вперше, суперечки про місце проживання доньки немає, сторони домовились, що дитина буде проживати з позивачкою. Отож, [PERSON] просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] ; визначити місце проживання їх спільної дочки - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року позовну заяву [PERSON] у справі № 607/5946/24 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. На виконання цієї ухвали позивачкою 25 березня 2024 року через систему «Електронний суд» подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 607/5946/24. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 22 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвокатки Кавійчик В. П. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що відповідач [PERSON] визнає позовні вимоги частково, а саме в частині вимоги про розірвання шлюбу. Вимогу про визначення місця проживання дочки [PERSON] разом із матір`ю заперечує. Вважає, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, як і висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки про стан здоров`я як батьків так і дитини, довідка про доходи, яка підтверджує матеріальне становище заявника, акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на майно. Вважає, що між сторонами немає спору про визначення місця проживання дитини, а тому просить в цій частині позовних вимог відмовити. 29 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, яку суд доєднав до справи як письмові пояснення сторони, у зв`язку із пропуском позивачкою строку на подання цієї заяви по суті. [PERSON] додатково пояснила суду, що вони з відповідачем проживають окремо та не ведуть спільного господарства вже майже рік. Дочка сторін [PERSON] весь цей час проживає виключно з матір`ю в Чеській Республіці, усі питання щодо виховання і розвитку доньки позивачка вирішує самостійно, батько дитини в цьому участі не приймає. Відповідач фізично не має можливості доглядати за спільною дитиною сторін, оскільки працює у три зміни. Натомість робочий графік [PERSON] спеціально підлаштований для догляду за дитиною. Відповідач до цього часу ніколи не заперечував проти проживання дочки з позивачкою та виявляв бажання змінити ситуацію, його спілкування з дитиною відбувається чим далі тим рідше. 21 травня 2024 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі у процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління сім`ї молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради. 01 липня 2024 року ухвалою суду матеріали цивільної\~справи №\~607/5946/24 надіслано Управлінню сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради. Рекомендовано Управлінню сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради надати письмовий висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] . 18 вересня 2024 року року матеріали справи повернуто до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини, який затверджено рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 11 вересня 2024 року № 1422. Протокольною ухвалою, без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 14 жовтня 2024 року, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи без її участі у зв`язку з перебуванням у Чеській Республіці. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача адвокатка Кавійчик В. П. також подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги в частині розлучення сторона відповідача не заперечує, в іншій частині вимог просить відмовити. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління сімї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, однак скерував суду листа про розгляд справи без присутності органу опіки та піклування за наявними матеріалами у справі. Повністю підтримує висновок органу опіки та піклування, який прийнятий з урахуванням найкращих інтересів дитини. У зв`язку\~з неявкою\~учасників справи,\~з підстав,\~передбачених ч. 2\~ст.\~247 Цивільного процесуального кодексу України (далі -\~ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ознайомившись із позовною заявою, відзивом, поясненнями [PERSON] , дослідивши та оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини справи. [PERSON] та [PERSON] 19 вересня 2025 року зареєстрували шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції складено актовий запис № 1716 та видано свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Відданого шлюбу у подружжя народилася одна дитина дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 30 травня 2018 року, видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1422 від 11 вересня 2024 року «Про затвердження висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини» затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . При прийнятті такого рішення третьою особою було встановлено, що мати з дитиною мешкають у Чеській Республіці, де малолітня [PERSON] має місце проживання разом із матір`ю, яка при хворобах піклується про дитину, бере лікарняний по догляду за дитиною та є одночасно платником страхового внеску на малолітню дочку. Позивачка також працевлаштована у Чеській Республіці, трудові відносини укладено на терміном до 10 січня 2025 року. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального і процесуального права. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, при цьому за змістом принципів змагальності (статті 12, 81 ЦПК України) та диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) саме позивач повинен, зокрема, обґрунтувати та довести факт порушення або оспорення суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Судом встановлено, що між подружжям погіршилися відносини, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо та не підтримують шлюбних стосунків. Сумісне життя подружжя є неможливим, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечив щодо розірвання шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позов [PERSON] в цій частині підлягає до задоволення. В частині вимог позову про визначення місця проживання малолітньої дитини суд відмовляє, оскільки не встановив, що між сторонами існує спір про те, з ким буде проживати їх спільна малолітня дочка [PERSON] . Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно частини першої та другої ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції державиучасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 СК України). За змістом положень ч. 1 ст. 160 СК України та ч. 1 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Так, суд встановив, що за час перебування у шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка на час вирішення судом спору проживає разом із матір`ю у Чеській Республіці. Орган опіки не встановлював умов проживання дитини, її точної адреси, однак з`ясував, що [PERSON] при хворобах піклується про дитину, бере лікарняний по догляду за дитиною та є одночасно платником страхового внеску на малолітню дочку у Чеській Республіці. Позивачка також працевлаштована у Чеській Республіці, трудові відносини укладено на терміном до 10 січня 2025 року. Будь-яких доказів того, що між сторонами існує «реальний» спір з приводу того з ким має проживати їх спільна малолітня дочка суд не здобув. У позовній заяві та доповненнях до неї позивачка однозначно стверджувала, що суперечки про місце проживання доньки немає, сторони домовились, що дитина буде проживати з матір`ю. Пояснення [PERSON] про те, що [PERSON] фізично не має можливості доглядати за спільною дитиною сторін, оскільки працює у три зміни, та до цього часу ніколи не заперечував проти проживання дочки з позивачкою та не виявляв бажання змінити ситуацію, а його спілкування з дитиною відбувається чим далі тим рідше, підтверджують висновки суду про те, що між сторонами у справі немає спору щодо того з ким із них буде проживати донька [PERSON] . Батьки мають право брати рівну участь у вихованні\~своєї дитини,\~турбуватися про\~її здоров`я,\~розвиток,\~дозвілля.\~Діти мають\~необмежене право\~безперешкодно бачитися\~з обома\~батьками незалежно\~від їх\~місця проживання,\~зареєстрованого чи\~фактичного. Попередньо позивачка не зверталася до органу опіки та піклування за вирішенням питання про визначення місця проживання їх спільної з відповідачем дитини. Натомість звернулася до суду з позовом, де предметом є такі вимоги. Згідно ч. 1, ч. 4 ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будьякі дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до частин 13 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на встановлені судом обставини, зміст норм процесуального закону, позивачка [PERSON] повинна довести, що між сторонами дійсно існує спір щодо визначення місця проживання їх спільної дитини, що цей спір реальний, визначення місця проживання дочки з матір`ю відповідає якнайкращим її інтересам. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: поперше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; подруге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будького з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, необхідно виходити з того, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Також беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будьяких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. Тобто, суд насамперед має виходити з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Висновок органу опіки та піклування ґрунтується на тому, що дитина сторін [PERSON] проживає разом із матір`ю, яка про неї піклується та забезпечує всім необхідним, однак третьою особою не було встановлено, що батько дитини заперечує місце проживання малолітньої [PERSON] разом із позивачкою, що з приводу цих обставин між сторонами мали чи мають місце конфлікти, непорозуміння, що є обставини вважати, що неприязні стосунки між батьками негативно впливають на їх спільну дитину, а тому її найкращі інтереси мають бути захищені в спосіб визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом із [PERSON] . Суд вважає такий висновок третьої особи необґрунтованим, а оскільки в силу процесуального закону, оцінює його нарівні з іншими доказами, то відхиляє висновок органу опіки та піклування як належний доказ підставності заявлених позовних вимог. Отож, суд зауважує, що будьяких інших достатніх, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про наявність незгоди відповідача з тим, щоб дитина сторін проживала з позивачкою за місцем проживання, [PERSON] суду не надано. При цьому,\~суд повторно\~звертає увагу\~на те,\~що у\~позовній заяві\~ [PERSON] однозначно стверджувала, що суперечки про місце проживання доньки немає, сторони домовились, що дитина буде проживати з позивачкою. Отож, доказів, які б давали суду правові підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини в судовому порядку буде виключно в її інтересах чи призведе до поліпшення прав та інтересів малолітньої [PERSON] , суду не надано, як не надано і доказів, що в розумінні змісту положень ч. 1 ст. 160 СК України та ч. 1 ст. 161 СК України, саме з вини відповідача мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Відтак, суд оцінивши доводи сторін, висновок органу опіки та піклування, дійшов до висновку, що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили на необхідність визначення місця проживання спільної дитини сторін саме з нею, що свідчить про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. При ухваленні рішення в цій справі суд врахував висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17, від 27 січня 2021 року у справі №727/3856/18, від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21. Питання розподілу судових витрат вирішується судом у відповідності до вимог ст. ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: partial