Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 11.09.2024 із указаним позовом та просила стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь борг у розмірі 32966,67 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 23.12.2023 позивач надала відповідачу в борг кошти у розмірі 45000,00 грн строком на 1 місяць. Після 25.01.2024 позивач неодноразово зверталася до [PERSON] по телефону та при зустрічі з вимогою повернути борг та 01.04.2024 відповідач написав нову розписку і обіцяв повернути кошти до 01.05.2024. [PERSON] частково повернув борг у загальному розмірі 25000,00 грн, а саме: 14.05.2024 10000,00 грн, 17.06.2024 5000,00 грн, 08.07.2024 10000,00 грн. Станом на 01.09.2024 сума боргу відповідача становить 32966,67 грн, із яких 20000,00 грн основний борг, 666,67 грн відсотки за 123 дні користування позикою з розрахунку 20000 х 10% / 12 х 4 місяці, 12300,00 грн неустойка за 123 дні прострочення з розрахунку 20000 х 0,5% х 123 дні, які [PERSON] просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що наведено в позові. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання, однак до суду повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, відзиву не подано. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження за правилами глави 10 розділу ІІІ ЦПК України. Зі згоди позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити в справі заочне рішення, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Судом встановлено, що 01.04.2024 [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти у розмірі 45000,00 грн та зобов`язався повернути їх у строк до 01.05.2024 (а.с.2). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як зазначав неодноразово Верховний Суд в своїх постановах, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 у справі № 154/3443/18 зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. На підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів, позивачем надано копію розписки, у якій [PERSON] зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, що свідчить про реальний характер договору позики (а.с.13,29). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц) Встановивши, що укладений позивачем та відповідачем письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд приходить до висновку про виникнення між вказаними сторонами боргового зобов`язання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.01.2019 у справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18) вказано, що в ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку». Договором позики від 01.04.2024 встановлений строк виконання зобов`язання - до 01.05.2024. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як визначено ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України визначено перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно зі ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Нормами ч. 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Наявність у позивача оригіналу розписки, яка надана позивачем та досліджена судом, є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] позики та його волевиявлення у строк до 01.05.2024 повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі. Суду не надано та в судовому засіданні не встановлено доказів наявності у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Суд зауважує, що з зі змісту розписки не вбачається, що при її укладенні сторонами правочину, [PERSON] та [PERSON] , узгоджено нарахування процентів та неустойки за прострочення повернення боргу. Таким чином, [PERSON] на виконання свого процесуального обов`язку не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявної заборгованості в частині нарахування процентів та неустойки та їх розміру. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім копії розписки , інших доказів не надала, отже скористалася своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, у той час як збирати та відшукувати інші докази замість сторін суд не вправі. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за розпискою 20000,00 грн. У задоволенні вимог в частині стягнення процентів та неустойки відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір, сплачений позивачем за подання позову до суду в розмірі 734,84 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (60,67%) (а.с.5).

Outcome: partial