Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 25.04.2024, в якій просила суд розірвати шлюб, укладений між нею, громадянкою України, та [PERSON] , громадянином Італійської Республіки, зареєстрований 30.10.2021 Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №629. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 30.10.2021 сторони уклали шлюб, зареєстрований Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Спільних малолітніх чи неповнолітніх дітей подружжя не має. Під час реєстрації шлюбу ніхто з подружжя ні прізвища, ні громадянства не змінював. Спільне життя у них не склалось у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, розходженням поглядів на сімейні відносини, обов`язки щодо ведення господарства. Кожен з них мав протилежні погляди на шлюб та сім`ю, що в результаті призвело до фактичного припинення таких стосунків. Подальшого сенсу підтримували стосунки [PERSON] не вбачає, а збереження шлюбу на майбутнє суперечитиме її інтересам. На переконання позивача, шлюб між сторонами розпався остаточно та наразі носить формальний характер. Майновий спір між ними відсутній. Ухвалою суду від 07.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Ухвалою суду від 10.07.2024 за заявою представника позивача [PERSON] адвоката Брюховецького М.М. подружжю було надано строк на примирення тривалістю 4 місяці; провадження у справі зупинене до 10.11.2024. Ухвалою суду від 11.11.2024 провадження у справі поновлено з власної ініціативи суду. Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони про свою участь в судовому засіданні не заявили, заяв про відкладення розгляду справи від них суду не надходило. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Брюховецький М.М. своїм правом на залишення позовної заяви без розгляду або подання заяви про закриття провадження після сплину наданого судом строку на примирення не скористались. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні вимог наполягали. Після сплину\~визначеного судом\~строку на\~примирення відповідач\~ [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився,\~будучи повідомленим\~належним чином, у тому числі в порядку ст.128 ЦПК України шляхом публікації оголошень на сайті Судової влади. Заяв про відкладення розгляду справи не подавав. Таку позицію відповідача та бездіяльність суд розцінює як відсутність наміру приймати участь в подальшому розгляді справи. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача та її представника проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів не застосовувались. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого. Частиною 1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначається правовий статус та закріплюються основні права, свободи та обов`язки іноземців. Частиною 1 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до ст.18 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці можуть укладати і розривати шлюби з громадянами України та іншими особами відповідно до законодавства України, та іноземці мають рівні з громадянами України права і обов`язки у шлюбних і сімейних відносинах. Згідно з ч.1 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Судом встановлено, що 30.10.2021 між громадянином Італійської Республіки [PERSON] , [INFO] , та громадянкою України [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, зареєстрований Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №629, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.10.2021. Під час державної реєстрації шлюбу ніхто з подружжя ні прізвища, ні громадянства не змінював. Спільних дітей подружжя не має. Як вказувала позивач, шлюбні стосунки між сторонами не склалось у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, розходженням поглядів на сімейні відносини, обов`язки щодо ведення господарства. Кожен з них мав протилежні погляди на шлюб та сім`ю, що в результаті призвело до фактичного припинення таких стосунків. Тривалий час вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, жодних стосунків, притаманних подружжю, не підтримують. Спір про розірвання шлюбу, укладеного між громадянином Італійської Республіки [PERSON] , та громадянкою України [PERSON] , в силу ч.1 ст.3 ЦПК України, ст.ст.63, 75, 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч.2 ст.28, ч.2 ст.29 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, є спором з іноземним елементом, що підлягає вирішенню із застосуванням національного законодавства України як Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу, та чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, з урахуванням їх останнього місця мешкання як подружжя саме в Україні. Оскільки сторони зареєстрували шлюб в Україні, подружжя мало останнє спільне місце проживання в Україні, позивач є громадянкою України, а тому правові наслідки шлюбу та порядок його розірвання визначаються правом України. Відповідно до\~ст.24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка.Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, зумовлює його добровільний характер. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності\~шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2019 у справі №605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Під час розгляду справи, з урахуванням відповідної заяви позивача, суд застосовував положення ст.111 СК України шляхом надання сторонам строку на примирення з метою збереження їх сім`ї, що позитивних результатів не дало. Наразі позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач до суду не з`явився, заяв із запереченнями проти розірвання шлюбу не подав, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, про поважність причин неприбуття в судове засідання не повідомив. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї за встановлених обставин є неможливими,\~оскільки навіть\~після надання\~сторонам строку\~на примирення\~їх сім`ю\~зберегти не\~вдалося.\~Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, адже суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зі свідоцтва про\~шлюб серії\~ [NUMBER] \~від 30.10.2021слідує, що під час державної реєстрації шлюбу позивач [PERSON] своє прізвище не змінювала, тому при вирішенні спору щодо розірвання шлюбу підстави для зміни прізвища відсутні. При розподілі судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем не заявлялася вимога про відшкодування понесених нею витрат по сплаті судового збору, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача.

Outcome: approved