Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 15.08.2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 76767876. 07.03.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 09884-03/2024. 06.03.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] також було укладено кредитний договір № 08977-03/2024. 09.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 102381832. 06.03.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 05802-03/2024. 22.07.2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3269420337/449837. За умовами вищевикладених договорів позики/кредитних договорів [PERSON] отримав грошові кошти у якості позики/кредиту, зобов`язався їх повернути після спливу погодженого строку, сплатити проценти за їх використання, а також виконати інші обов`язки, передбачені укладеними договорами. [PERSON] свої зобов`язання за укладеними договорами не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 63\~525 грн. 00 коп. У свою чергу, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» шляхом укладення відповідних договорів набуло право вимоги до [PERSON] за вищезазначеними кредитними договорами. Після заміни кредитора у зобов`язанні ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не здійснювало жодних нарахувань та стягнень. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитними договорами, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 15.10.2024 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. У позовній заяві представником позивача заявлено клопотання, в якому висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за його офіційно зареєстрованою адресою проживання. Як встановлено судом за результатами перевірки стану поштового відправлення, копію ухвали суду від 15.10.2024 року разом з копією позовної заяви та додатками до неї, а також судовою повісткою про виклик до суду не було вручено [PERSON] у зв`язку з його відсутністю за зареєстрованою адресою проживання. Про причини неявки [PERSON] не повідомив, станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором позики № 76767876 від 15.08.2023 року. Судом встановлено, що 15.08.2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 76767876 (а.с. 11-14). Відповідно до п. 22-23 договору позики його укладання здійснювалося в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства шляхом авторизації [PERSON] та за результатами проведення ідентифікації і верифікації його особи. Як вбачається зі змісту договору позики № 76767876 від 15.08.2023 року електронний договір підписано сторонами з використанням електронного підпису: з боку ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» - шляхом проставлення електронного підпису директора товариства та шляхом накладення електронної печатки товариства, а з боку [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису iM6hzyB64s, що був відправлений на номер телефону [PERSON] . Відповідно до п. 1-2.3 договору позики № 76767876 від 15.08.2023 року (а.с. 11-14) ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язалося передати [PERSON] у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський рахунок [PERSON] , а [PERSON] зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення позики, сплатити проценти від суми позики. Надання позики умовами договору було визначено з наступною специфікацією: сума позики 9500 грн. 00 коп., строк позики 30 днів, процентна ставка - фіксована у розмірі 2,5% в день; дата надання позики 15.08.2023 року, дата повернення позики 14.09.2023 року. Положення договору позики також містять відомості щодо розміру реальної річної процентної ставки, реального розміру витрат за позикою. Невід`ємним додатком до договору позики є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту (а.с. 13-14), яка так само підписана [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису. Таблиця містить вичерпну інформацію щодо розміру щомісячних платежів, порядку їх розподілу та зарахування на погашення заборгованості, а також інформацію щодо загального розміру грошових сум, що мають бути сплачені [PERSON] З таблиці слідує, що по закінченню строку позики [PERSON] зобов`язаний сплатити на користь товариства 9\~500 грн. 00 коп. в якості погашення тіла позики, 7\~125 грн. 00 коп. в якості сплати процентів за користування кредитом. Таким чином, 15.08.2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] виникло позикове зобов`язання на вищезазначених умовах. Судом встановлено, що ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за договором позики виконало належним чином, перерахувавши 15.08.2023 року на банківський рахунок [PERSON] обумовлену суму позики у розмірі 9\~500 грн. 00 коп. Вказані обставини стороною відповідача спростовано не було. Судом встановлено, що 14.06.2021 року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 14/06/21 (а.с. 15-16). Відповідно до п. 1.1 договору факторингу № 14/06/21 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» зобов`язалося передати грошові кошти ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», а ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язалося відступити на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до боржників. Відповідно до п. 1.2 договору факторингу № 14/06/21 перехід прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі відповідного реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги. 27.02.2024 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників № 17 від 27.02.2024 року за договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року (а.с. 19). Згідно витягу з реєстру боржників № 17 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року (а.с. 20) до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги ТОВ «1 безпечне агентство з необхідних кредитів» до [PERSON] , що виникло на підставі договору позики № 76767876. Вказане право вимоги складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 38\~000 грн. 00 коп., з яких: 9\~500 грн. 00 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 28\~500 грн. 00 коп. заборгованість за відсотками. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. З урахуванням викладеного, суд вважає доведеним отримання ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги до [PERSON] за договором позики № 76767876 від 15.08.2023 року. Разом з тим, суд звертає увагу на наступне. З розрахунку заборгованості за договором позики № 76767876 від 15.08.2023 року (а.с. 21) вбачається, що [PERSON] допустив порушення своїх зобов`язань за договором позики № 76767876 від 15.08.2023 року, не здійснивши повернення суми позики та сплату процентів, внаслідок чого виникла заборгованість у вищезазначеному розмірі. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Суд звертає увагу, що умовами договору позики № 76767876 від 15.08.2023 року було погоджено надання суми позики у розмірі 9\~500 грн. 00 коп. строком на 30 календарних днів з кінцевим терміном повернення позики 14.09.2023 року. При цьому розмір фіксованої процентної ставки за користування позикою визначено в 2,5 %. З урахуванням цього, по настанню терміну повернення позики та сплати процентів, відповідно до погодженої між сторонами таблиці обчислення загальної вартості кредиту (а.с. 13), [PERSON] зобов`язаний був повернути всю суму позики у розмірі 9\~500 грн. 00 коп., а також сплатити проценти за користування позикою протягом 30 календарних днів у розмірі 7\~125 грн. 00 коп. При цьому з вказаної таблиці вбачається, що нарахування процентів за користування позикою здійснюється на існуючий залишок заборгованості за сумою позики. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що в Постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. З урахуванням цього суд доходить до висновку, що право ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», яке у подальшому перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», нараховувати проценти у розмірі 2,5 % за користування [PERSON] наданою сумою позики у розмірі 9\~500 грн. 00 коп. припинилося 14.09.2023 року, тобто в останній день обумовленого строку кредитування (строку позики). З настанням вказаного строку [PERSON] зобов`язаний був повернути суму позики, а також сплатити обумовлену суму процентів за користування нею у розмірі 7\~125 грн. 00 коп. Внаслідок порушення [PERSON] своїх зобов`язань з повернення суми позики та сплати вказаних процентів у ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» виникло можливість застосування механізму захисту своїх інтересів відповідно до ст. 625 ЦК України, зокрема, шляхом нарахування процентної ставки за понадстрокове користування позикою. При цьому, як вбачається з п. 2.3 договору позики № 76767876 від 15.08.2023 року (а.с. 11), сторони погодили, що проценти за понадстрокове користування позикою не застосовується у період дії воєнного стану. На додаток до цього, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Загальновідомим є факт, що 24.02.2022 року на всій території України запроваджено дію правового режиму воєнного стану. На даний момент часу строк дії правового режиму воєнного стану продовжено, внаслідок чого правові наслідки застосування вказаного правового режиму продовжують діяти. Зважаючи, що між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] виникли позикові відносини, які за змістом, складом та предметом підпадають під дію положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд приходить до висновку, що після допущення [PERSON] прострочення свого зобов`язання, тобто після 14.09.2023 року, ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» було позбавлено можливості не тільки нараховувати проценти за користування позикою, тобто поза межами обумовленого строку кредитування, але і позбавлено можливості застосування положень ст. 625 ЦК України, внаслідок погодженої неможливості нарахування відсотків за понадстрокове користування позикою у період дії карантину, а також внаслідок дії правового режиму воєнного стану. З урахуванням цього, зважаючи, що [PERSON] не здійснив повернення основної суми заборгованості за договором позики, що враховується при розрахунку суми процентів за користування нею, суд, зважаючи на обумовлений строк кредитування та встановлену процентну ставку, приходить до висновку щодо доведеності та обґрунтованості обов`язку [PERSON] щодо повернення за договором позики № 76767876 від 15.08.2023 року заборгованості у загальному розмірі 16\~625 грн. 00 коп., з яких: 9\~500 грн. 00 коп. заборгованість за основною сумою боргу, 7\~125 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування позикою. Наявність заборгованості [PERSON] щодо сплати процентів за договором позики у розмірі 28\~500 грн. 00 коп. стороною позивача не доведено та належним чином не обґрунтовано, зокрема, відповідного розрахунку нарахування процентів у такому розмірі не надано. У зв`язку з цим вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики № 76767876 від 15.08.2023 року підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 09884-03/2024 від 07.03.2024 року, № 08977-03/2024 від 06.03.2024 року. За результатами дослідження наданих суду письмових доказів (а.с. 27-52) судом встановлено, що 06.03.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 08977-03/2024 (а.с. 39-41). 07.03.2024 року з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства в електронній формі між ними також було укладено кредитний договір № 09884-03/2024 (а.с. 27-30). Перед укладенням кредитних договорів сторонами було погоджено всі істотні умови кредитування, а [PERSON] отримав вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який йому надається, зокрема, шляхом ознайомлення та підписання паспортів споживчого кредиту (а.с. 31, 43), а також графіків платежів за цими договорами (а.с. 30, 42). Судом встановлено, що як кредитні договори, так і додатки до них підписані [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W1539, W 8338, що були надіслані на його номер телефону. Умовами обох кредитних договорів було передано надання кредиту у розмірі 1000 грн. 00 коп. строком на 120 днів зі сплатою процентів у розмірі 2,50% вдень. За результатами дослідження договорів факторингу № 20062024 від 20.06.2024 року (а.с. 45-49), № 25072024 від 25.07.2024 року (а.с. 33-37) суд вважає доведеним отримання ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» до [PERSON] , що виникло з кредитних договорів № 09884-03/2024 від 07.03.2024 року, № 08977-03/2024 від 06.03.2024 року. Враховуючи погоджені сторонами умови кредитування, тип, розмір процентної ставки, порядок її застосування та нарахування процентів на фактичний залишок заборгованості, а також погоджений сторонами строк кредитування, зважаючи на доведеність факту невиконання [PERSON] свого зобов`язання за кредитними договорами, а також зважаючи на те, що нарахування процентів за кредитним договором 08977-03/2024 від 06.03.2024 року було припинено до закінчення строку кредитування у зв`язку з відступленням права вимоги, суд також погоджується з наданими стороною позивача розрахунками заборгованості за кредитними договорами 09884-03/2024 від 07.03.2024 року, № 08977-03/2024 від 06.03.2024 року (а.с. 38, 50), вважає їх правильними та обґрунтованими. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами № 09884-03/2024 від 07.03.2024 року в розмірі 4000 грн., № 08977-03/2024 від 06.03.2024 року в розмірі 3675 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 102381832 від 09.01.2022 року. Суду надано копію договору про споживчий кредит № 102381832 від 09.01.2022 (а.с.53-57), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося на умовах визначених цим договором на визначений строк надати [PERSON] грошові кошти (фінансовий кредит) у визначеній сумі, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом. Аналізуючи доведеність виникнення між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] кредитного зобов`язання на підставі вищевикладеного договору суд звертає увагу, що відповідно до п. 6.1-6.2 договору його укладання здійснювалося в електронній формі в особистому кабінеті [PERSON] , що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, шляхом надання акцепту, що передбачає використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Додані до позовної заяви документи, що стосуються стягнення заборгованості за кредитним договором № 102381832 від 09.01.2022 року, не містять жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу того, що [PERSON] здійснив реєстрацію в особистому кабінеті інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «МІЛОАН», пройшов ідентифікацію та верифікацію особи, надав акцепт на електронну пропозицію укладення кредитного договору, тобто отримав одноразовий ідентифікатор електронного підпису та ввів його у відповідну електронну форму на підтвердження підписання договору. Сам кредитний договір № 102381832 від 09.01.2022 року (а.с. 53-57) так само не містить будь-яких відомостей щодо одноразового ідентифікатора електронного підпису, який був направлений [PERSON] та введений ним для підписання договору. При цьому в договорі відсутні відомості про його підписання і з боку ТОВ «МІЛОАН». Відповідно і інші документи, які є додатками до кредитного договору, зокрема, паспорт споживчого кредиту, не містять належного підтвердження їх підписання. Таким чином, у матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було підписано кредитний договір № 102381832 від 09.01.2022 року. Крім того, суд звертає увагу, що в аспекті доведення позивачем факту укладення кредитного договору та отримання права вимоги за ним саме на кредитора покладається обов`язок доведення належного виконання свого зобов`язання за кредитним договором, тобто доведення факту надання позичальнику обумовленої суми грошових коштів. Відсутність доказів надання суми кредиту у власність позичальника, зокрема, шляхом перерахування визначеної суми грошових коштів на його картковий рахунок чи в інший погоджений спосіб, за відсутності інших обставин (наприклад, поведінки позичальника, що підтверджує факт визнання ним отримання кредитних коштів, сплати заборгованості тощо), не дає можливість зробити висновок, що кредитор належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором, а відповідно не дає можливість зробити висновок про отримання позичальником погодженої суми кредиту, що у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність правових підстав для виникнення заборгованості. У постанові КЦС ВС від 30.11.2022 року у справі № 332/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Вказаний висновок також відображено у Постанові КЦС ВС від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що до позовної заяви не додано жодних документів, які підтверджують надання [PERSON] грошових коштів на підставі кредитного договору № 102381832 від 09.01.2022 року, як і не додано жодних документів на підтвердження того, що між [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» фактично склалися відносини з вказаного кредитного договору, зокрема, мала місце поведінка [PERSON] щодо отримання кредитних коштів, їх використання, повернення виниклої заборгованості тощо. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено факт укладення кредитного договору № 102381832 від 09.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . У зв`язку з цим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за цим договором не можуть бути задоволені. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 05802-03/2024 від 06.03.2024 року. За результатами дослідження наданих письмових доказів (а.с. 70-80) суд вважає доведеним факт укладення 06.03.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] кредитного договору № 05802-03/2024 на викладених умовах, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання за цим договором та факт отримання позивачем права вимоги до [PERSON] . Розрахунок заборгованості за кредитним договором № 05802-03/2024 від 06.03.2024 року (а.с. 80) з урахуванням погодженої суми кредиту, строку кредитування, типу та розміру процентної ставки є правильним та обґрунтованим. У зв`язку з цим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 05802-03/2024 від 06.03.2024 року в розмірі 3500 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 3269420337/449837 від 22.07.2021 року. За результатами дослідження наданих письмових доказів (а.с. 84-91) суд вважає доведеним, що 22.07.2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] в електронній формі було укладено кредитний договір № 3269420337/449837 від 22.07.2021 року на визначених у договорі умовах. Між сторонами було погоджено всі істотні умови кредитування, всі документи підписані електронними підписами учасниками зобов`язання. Крім того, суд вважає доведеним факт порушення [PERSON] свого зобов`язання за кредитним договором, а також факт отримання ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до [PERSON] . Разом з тим, аналізуючи заявлений до стягнення розмір заборгованості, суд, враховуючи умови кредитування, строк кредитування, тип та розмір процентної ставки, яка нараховується на фактичний залишок заборгованості, приходить до висновку щодо доведеності виникнення заборгованості у загальному розмірі 3\~500 грн. 00 коп., з яких: 2000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 1\~500 грн. 00 коп. заборгованість за процентами. Суд звертає увагу, що саме такі розміри витрат (сум, які мають бути сплачені [PERSON] по закінченню строку кредитування) було погоджено сторонами, зокрема, у графіку платежів (а.с. 85). Доказів продовження строку кредитування, що давало б підстави для стягнення заборгованості зі сплати процентів у більшому розмірі, до позовної заяви не додано. Тому вимоги щодо стягнення заборгованості зі сплати процентів у розмірі 6\~000 грн. 00 коп. не можуть бути задоволені. У зв`язку з цим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 3269420337/449837 від 22.07.2021 року підлягають частковому задоволенню. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги слід задовольнити частково. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (3028 грн. 00 коп.), витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцезнаходженням їх, забезпеченням доказів (1514 грн. 00 коп.). Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У випадках, коли сума витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що в межах даної справи докази не витребувалися, заходи забезпечення доказів не вживалися. Будь-якого документального підтвердження щодо проведення огляду доказів за місцем їх знаходження та понесення у зв`язку з цим судових витрат позивачем не надано. З урахуванням цього суд не вбачає підстав для відшкодування на користь позивача заявлених ним судових витрат у розмірі 1514 грн. 00 коп., понесених ним у зв`язку з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів. Зважаючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на розмір задоволених вимог відносно розміру заявлених вимог, то на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~483 грн. 72 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial