Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Полтави надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Позов вмотивований тим, що між сторонами 16.09.2017 року укладено шлюб. Від шлюбу [INFO] народилася дитина - [PERSON] . Після фактичного розірвання шлюбних відносин, син залишився проживати разом із матір`ю, оскільки є зовсім маленьким, потребує постійного догляду та контакту з матір`ю. Дитина проживає у комфортних умовах, повністю забезпечена всім необхідним для комфортного проживання та гармонійного розвитку. Просить суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. та судовий збір в сумі 1211,20 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 14.10.2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.11.2024 року. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, але від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, але представник відповідача надав заяву про визнання позовних вимог, просить справу розглядати за відсутності відповідача, зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу як таких, які є неспівмірними із складністю справи, явно завищеними, а тому просить зменшити зазначені витрати на правову допомогу до 0 гривень. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування Подільської районної у м. Полтаві ради. При вирішенні позову покладаються на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-ІІІ від 26.04.2001р., зі змінами та доповненнями, встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 16.09.2017 року, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до довідок з місця мешкання, місце мешкання сторін зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , але позивачка в подальшому планує змінити місце проживання за адресою своєї матері у м. Зіньків Полтавського району Полтавської області. Таким чином, враховуючи визнання батьком позову, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини,а також відсутність перешкод щодо визначення місця проживання дитини саме з матір`ю за вказаною адресою, суд вважає за необхідним визначити місце проживання дитини із матір`ю [PERSON] , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини, позивачка має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням, лікуванням тощо. Водночас, визначення місця проживання дитини із матір`ю по своїй суті не є розлученням батька з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При зверненні до суду із позовом про визначенням місця проживання дитини із матірю, позивачка сплатила судовий збір в сумі 1211.20 грн., що підтверджується банківською квитанцією, та понесла витрати на професійну правничу допомогу за підготовку позовної заяви у розмірі 5000,00 грн., що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги від 24.09.2024 року із адвокатом Савченко Т.І., додатковою угодою до договору від 24.09.2024 року, актом приймання-передачі послуг від 01.10.2024 року, описом виконаних адвокатом робіт, квитанцією від 01.10.2024 року про сплату [PERSON] адвокату Савченко Т.І. гонорару в сумі 5000,00 грн. Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, понесені позивачем документально підтверджені витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та 605,60 грн. підлягають поверненню позивачу із державного бюджету. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.5,6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18). Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату. Суд зазначає, що розмір витрат позивачки на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. є реальним та доведеним наданими до позовної заяви доказами, а також є таким, що відповідає критеріям співмірності із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони. Поряд з цим, суд враховує, що заявлений стороною розмір витрат на професійну правничу допомогу може бути зменшений судом лише за наявності обґрунтованого клопотання та /або заперечень сторони відповідача, на якого покладається обов`язок доведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Позивачка понесла витрати на оплату правничої допомоги у сумі 5000,00 грн., яка складається із гонорара адвоката за підготовку позовної заяви, складання якої зайняло 2 години, які фактично понесені позивачкою та були необхідними для захисту її прав та інтересів, з огляду на предмет спору, вирішення даної справи має суттєве значення для позивачки, при цьому відповідач не надає жодних доказів неспівмірності розміру таких витрат зі складністю даної справи, витраченим адвокатом часом. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Згідно з вищевикладеним,

Outcome: approved