Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Обгрунтовуючи позовну заяву посилалася на те, що в період з 01 листопада 1985 року по 25 вересня 2018 року вони перебували з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу вони отримали земельну ділянку кадастровий номер 05245110500:01:034:0276 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій вони з відповідачем побудували будинок і господарські споруди в [ADDRESS] . Оскільки добровільно поділити майно згоди з відповідачем вони не досягли, просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна її та відповідача, визнати за нею право власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки кадастровий номер 05245110500:01:034:0276 площею 0,1000 га, що розташовані по [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено судовий розгляд справи. Не погоджуючись із позовною заявою відповідач [PERSON] подав відзив, в якому посилався на те, що після розірвання шлюбу позивачка пішла проживати до належної їй квартири, а він залишився проживати у будинку. За період сумісного проживання ними у власність було набуто житловий будинок з господарськими спорудами, однак власником земельної ділянки він є одноосібно, так як виділена вона йому була вже після розірвання шлюбу. Спору про поділ майна між ними не було, так як вони домовилися про те, що усе майно перейде у власність дітей. Позивачка приходила до будинку, у двір, доглядала за ними, саджала город, вони продовжували спілкування. Потім з початком війни вона виїхала до доньки в США. Вважає, що поділ майна є недоцільним, так як усе залишиться їх дітям. Окрім цього, позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, тому просив відмовити в задоволенні позову. Представник позивачки надав суду відповідь на відзив, в якій вказував на те, що позивачка [PERSON] не пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася в червні 2024 року після того як дізналася, що відповідач продає будинок. Позивачка [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явилася, про час та місце її розгляду повідомлена в установленому законом порядку. При розгляді справи представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві. Також пояснив, що строк позовної давності позивачка не пропустила, так як після розірвання шлюбу вона, хоча проживала у іншому житлі, однак користувалася спірним майном, доглядала будинок, сад і город. Лише у червні 2024 році у них з відповідачем виник спір щодо майна, так як вона дізналася про те, що відповідач має намір продати будинок. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] в період з 01 листопада 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 квітня 1999 року шлюб між сторонами було розірвано. Однак відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу позивачка отримала 25 вересня 2018 року. Згідно листа КП «Вінницьке обласне ОБТІ» від 02 липня 2024 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року зареєстроване за [PERSON] . Оціночна вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1000 га. за цією ж адресою, згідно консультаційних висновків № ІК-40/2 та № ІК-40/1 складає 1\~481\~458 грн. і 51\~449 грн. відповідно. На підтвердження перебування спірної земельної ділянки у власності подружжя [PERSON] , представником позивачки надано суду витяг з протоколу № 4 зборів уповноважених членів колгоспу «Перше Травня» в місті Гнівань Тиврівського району Вінницької області від 18 листопада 1989 року, відповідно до якого [PERSON] було виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво, без зазначення розміру та адреси земельної ділянки. Інші документи, які б підтверджували право власності на цю земельну ділянку позивачкою суду не надано. Рішенням № 1118 Гніванської міської ради від 22 грудня 2023 року затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), та передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0967 га кадастровий номер 05245110500:01:034:0276, що розташована в [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, єдиним власником вказаної земельної ділянки є відповідач [PERSON] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади з 01 жовтня 2018 року по 28 червня 2024 року [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] з 01 лютого 2019 року по теперішній час зареєстрований в [ADDRESS] . Свідок \~ [PERSON] пояснила суду, що проживала по-сусідству зі сторонами в [ADDRESS] , протягом усього часу коли вони проживали у спірному будинку. Їй відомо про те, що земля виділялася позивачці для будівництва ще у 1989 році. Обставини поділу майна сторін їй невідомі, однак вона підтвердила, що позивачка до моменту свого від`їзду за межі України хоча і проживала в квартирі, постійно приходила до повір`я будинку, доглядала за городом, двором, будинком. Спільно з відповідачем вони не проживали. Свідок [PERSON] \~ пояснила суду, що проживає по-сусідству в будинку, якому проживає позивачка в квартирі. Сторони разом не проживають. Однак позивачка постійно користувалася їхнім спільним будинком по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] \~ пояснила суду, що знайома з колишньою родиною [PERSON] багато років. Щодо обставин поділу майна між сторонами їй нічого невідомо. Однак зазначила, що після розірвання шлюбу, позивачка переїхала проживати до подарованої родичами їй квартири, а відповідач залишився проживати у їх спільному будинку. Позивачка постійно приходила до цього будинку, доглядала за двором, городом, підтримувала там порядок. Господарювала у дворі та на земельній ділянці, а відповідач їй не перешкоджав у цьому. Однак у 2024 році відповідач почав перешкоджати їй у користуванні будинком. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~ст.60 СК України\~свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно\~ст.368 ч.3 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст.68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та на підставі\~ст.69 ч.1 СК України\~дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Верховний Суд у своїй постанові від 12 червня 2019 року у справі\~\~№ 595/324/17 вказав, що той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до ч.1 \~ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом \~установлено,\~ що\~спірне нерухоме\~майно житловий будинок та господарські споруди, розташовані по [ADDRESS] набуто сторонами у власність за час перебування ними у шлюбі. Натомість, під час розгляду справи відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що житловий будинок був набутий ним виключно за його особисті кошти. Відтак, суд уважає, що згаданий будинок є спільним сумісним майном позивача та відповідача. Земельна ділянка площею 0,0967 га кадастровий номер 05245110500:01:034:0276, що розташована в [ADDRESS] передана безоплатно у приватну власність [PERSON] 22 грудня 2023 року, тому вона не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя та не підлягає поділу між сторонами. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку та господарських споруд, розташованих по [ADDRESS] . Разом з тим, під час розгляду справи відповідач та його представник просили про застосування строків позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц (провадження № 61-21807св19). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 345/2962/14 у постанові від 28 грудня 2020 року зазначив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. При розгляді справи судом установлено, що після розірвання шлюбу позивачка [PERSON] продовжувала користуватися спірним будинком, це не заперечувалося відповідачем, тому до суду звернулася після того, як відповідач почав створювати їй перешкоди в користуванні жилим будинком. Оскільки строком захищається тільки порушене право, а судом встановлено, що такий строк нею не пропущений, тому її порушене право підлягає захисту, а підстави для застосування позовної давності відсутні. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 7\~664 грн. 50 коп.

Outcome: partial