Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Михальчук О. В., звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з [PERSON] половини вартості автомобіля марки «MAZDA СХ-5», 2022 року випуску, № кузова [NUMBER] , в розмірі 594 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 22 жовтня 2021 року по 11 серпня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування сторін у шлюбі, як зазначає позивач, ними спільно було придбано автомобіль марки «MAZDA СХ-5», 2022 року випуску, № кузова [NUMBER] , який був зареєстрований 22 березня 2023 року на ім`я відповідачки. Сторони не досягли домовленостей щодо поділу спільного майна подружжя, що має наслідком звернення позивача до суду. Ухвалою судді від 06 травня 2024 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06 травня 2024 року заяву [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Михальчук О. В. про забезпечення позову в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково. Забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, - шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки MAZDA СХ-5», 2022 року випуску, № кузова [NUMBER] . 01 липня 2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Указувала на те, що нею було витрачено на придбання спірного автомобіля особисті кошти, отримані нею від продажу автомобіля марки «WOLKSWAGEN PASSAT 2016 року випуску в розмірі 10 117,97 дол. США, та грошові кошти в розмірі 12 000,00 Євро, які були нею запозичені за договором позики від 05 березня 2023 року. Отже, вищезазначені суми грошових коштів (10 117,97 дол. США та 12 000,00 Євро) є приватною власністю відповідачки, яка розпорядилася своїми власними коштами на свій власний розсуд у відповідності до своїх особистих потреб та чинного законодавства. 16 вересня 2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якому сторона позивача зазначає, що зі змісту відзиву на позовну заяву [PERSON] не вбачається обставин, підтверджених належними доказами про те, що спірне майно було придбано за особисті кошти відповідачки, тобто презумпція спільності майна подружжя не спростована. Щодо грошових коштів, отриманих від продажу транспортного засобу марки «WOLKSWAGEN PASSAT» 2016 року позивач зазначив, що зазначений транспортний засіб було придбано на ім`я відповідачки в період спільного проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, - за спільні кошти. Щодо грошових коштів, отриманих за договором позики від 05 березня 2023 року позивач зазначив про те, що сам факт купівлі автомобіля не може свідчити про те, що саме грошові кошти за договором позики були використані на його купівлю. Отже, жоден із цих доводів відповідачки не спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя, тому просив суд задовольнити позовні вимог з мотивів, викладених в позовній заяві. Ухвалою суду від 17 вересня 2024 року у задоволенні заяви [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Михальчук О. В. про забезпечення позову в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - відмовлено. 09 жовтня 2024 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких сторона відповідача зазначає, що сторони по справі на час придбання автомобіля марки «WOLKSWAGEN PASSAT» 2016 року разом не мешкали, зазначений транспортний засіб придбано відповідачкою до укладення шлюбу, що в свою чергу є її приватною власністю. Зазначає, що 07 серпня 2024 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , ухвалено рішення, у відповідності до якого усю суму заборгованості за договором позики від 05 березня 2023 року стягнуто з відповідачки. Тим самим, грошові кошти в розмірі 12 000,00 Євро, які були взяті в борг для придбання спірного автомобіля, належить віддавати в повному обсязі тільки відповідачці. З урахуванням наведеного, відповідачка зазначає, що вона надала до суду переконливі докази на підтвердження того, що транспортний засіб марки «MAZDA СХ-5», 2022 року випуску, № кузова [NUMBER] , було придбано за особисті кошти [PERSON] . Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя - відмовлено. 11 листопада 2024 року представник [PERSON] - адвокат Клімов А. Ю. подав до суду письмові пояснення по справі, у яких сторона відповідача посилається на те, що у суду наявні всі підстави для відмови у поділі майна подружжя, оскільки спірне майно було придбано за особисті кошти відповідачки. Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року закінчено підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті на 19 листопада 2024 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, з підстав, викладених у відзиві та запереченнях проти позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступного висновку. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд установив, що позивач та відповідачка перебували в шлюбі з 22 жовтня 2021 року, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року у справі № 201/6381/23. 22 березня 2023 року під час перебування сторін у шлюбі було придбано транспортний засіб марки «MAZDA СХ-5», 2022 року випуску, № кузова [NUMBER] , який зареєстровано за відповідачкою. Угоди про добровільний поділ майна, що на думку позивача є спільною сумісною власністю, між сторонами не досягнуто, а тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Судовим розглядом встановлено, що спірний автомобіль придбаний сторонами спору у період зареєстрованого шлюбу. В частині джерела походження грошових коштів на придбання спірного транспортного засобу судом встановлено наступне. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачка зазначає про придбання спірного транспортного засобу хоча і в період шлюбу, однак за особисті грошові кошти, частину яких вона отримала менш як за місяць до придбання спірного автомобіля, за договором позики, та грошових коштів отриманих за день до купівлі спірного автомобіля, від продажу іншого транспортного засобу, який належав відповідачці на праві особистої приватної власності. Вказана обставина знайшла своє ствердження в ході розгляду справи та випливає з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачка отримала в борг 12 000,00 Євро. Згідно пункту 1.2 Договору позики, зазначено, що - «Позикодавець надає позичальнику позику в розмірі визначеному в пункті 1.3 цього Договору для купівлі нового транспортного засобу марки «MAZDA СХ-5» в автосалоні». Установлено, шо 07 серпня 2024 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області виніс рішення, яким стягнув суму заборгованості за договором позики з [PERSON] на користь [PERSON] . Оскільки зобов`язання з повернення позики, які відповідачка взяла в борг на купівлю спірного транспортного засобу, виникли тільки у відповідачки, суд приходить до висновку, що грошові кошти в розмірі 12 000,00 слід розглядати як її особисту приватну власність відповідно до статті 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя. Також судовим розглядом установлено, що відповідачкою 13 березня 2021 року було придбано автомобіль марки «WOLKSWAGEN PASSAT», 2016 року, який вона відчужила 22 березня 2023 року за 370 000,00 грн. Суд приходить до висновку, що автомобіль марки «WOLKSWAGEN PASSAT» 2016 року був особистою приватною власністю відповідачки, оскільки придбаний нею до шлюбу з позивачем. [PERSON] не доведено факту спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання автомобіля марки «WOLKSWAGEN PASSAT» 2016 року. Встановивши відсутність факту постійного проживання позивача з [PERSON] та ведення ними спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї станом на придбання вищезазначеного транспортного засобу, суд приходить до висновку, що грошові кошти, отримані від його продажу були особистими грошовими коштами відповідачки. Установлено, що на наступний день 23 березня 2023 року відповідачка придбала на своє ім`я автомобіль марки «MAZDA СХ-5», 2022 року випуску, № кузова [NUMBER] . Указані обставини свідчать про те, що основним джерелом походження коштів на придбання спірного автомобіля були грошові кошти, отримані [PERSON] від продажу автомобіля, що належав останній на праві особистої приватної власності та на підставі договору позики, грошові кошти за яким є особистою власністю відповідачки. За вказаних підстав, суд приходить до висновку про те, що відповідачкою [PERSON] в ході розгляду справи спростовано презумпцію спільності спірного майна. Позивачем [PERSON] вказані обставини не спростовано, доказів, які б свідчили про протилежне в розпорядження суду не надано. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно із частиною дев`ятою статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному рішення зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином суд вважає правильним скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 06 травня 2024 року у цивільній справі № 752/20002/24-ц. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed