Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд позовом про встановлення факту, в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Заявник обґрунтовує свою позовну заяву тим, що із 01 червня 2012 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Від подружнього життя мають дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2022 року в справі №569/8950/22 шлюб було розірвано та визначено місце проживання дитини із батьком. Як встановлено у даному рішенні, станом на 2022 рік матір дитини проживала у Республіці Ізраїль впродовж п`яти років. З того часу в Україну вона не поверталася. [PERSON] до України жодного разу не приїжджала, матеріально не допомагає, що вказує на відсутність з її боку інтересу до дитини, який належить проявляти матері. Зі слів матері колишньої дружини, в Ізраїлі [PERSON] перебуває нелегально, намагається отримати офіційний статус та влаштувати особисте життя, а тому не має можливості та бажання залишати країну, враховуючи, зокрема, воєнний стан на Батьківщині. Враховуючи те, що іншим шляхом не можливо підтвердити факт самостійного виховання дитини заявником, як батьком, просить суд позовні вимоги задовольнити. 31 липня 2024 року до суду надійшло пояснення на позовну заяву від [INFO] у якій представник зазначає, що у обліковій картці, яка знаходиться в [INFO] міститься інформація про сімейний стан позивача, а саме: донька [PERSON] та дружина [PERSON] , а також зазначено, що вони закордоном. Інші докази, на думку представника, не можуть впливати на рішення суду і не мають відношення до справи. Ухвалою судді від 20 червня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, [INFO] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - залишено без руху. 24 червня 2024 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 25 червня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 06 серпня 2024 року в приміщенні Рівненського міського суду (м. Рівне. вул. Шкільна, 1) з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді від 20 вересня 2024 року клопотання позивача про витребування доказів у справі задоволено. Витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби відомості про те, чи здійснювала перетин Державного кордону України [PERSON] , [INFO] (громадянка України, зареєстрована за адресою [ADDRESS] ) в період з 01.01.2017 року до теперішнього часу, в які дні (число, місяць, рік) в яких саме пунктах пропуску (назва, номер) відбувся перетин кордону та до якого пункту слідування. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, [INFO] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год. 15 хв. 19 листопада 2024 року в приміщенні Рівненського міського суду з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не зявилась, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду, причину неявки суду не повідомила. У разі неявки в судове засідання учасника справи, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду, відповідно до ст. 128 ЦПК України, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника, тому суд вважає можливим провести підготовчий розгляд за відсутності відповідача, яка належним чином повідомлена. Представник органу опіки та піклування І.Р. Самолюк в судове засідання не з`явилась, суду надано заяву про розгляд за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник [INFO] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вважає можливим провести розгляд за відсутності учасників справи, які не з`явились, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, на підставі наявних у суду матеріалів, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Як встановлено судом із рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] 01.06.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції було укладено шлюб. За час шлюбу [INFO] у них народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , що видане 12 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2022 року, яке набрало законної сили 26 грудня 2022 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, визначено місце проживання дитини з батьком [PERSON] . У рішенні суду зазначено, що останні п`ять років сторони спільно не проживають, оскільки відповідач переїхала на проживання у республіку Ізраїль. Як вбачається із довідки, що видана директором Рівненського ліцею №1 Рівненської міської ради від 03 червня 2024 року [PERSON] , мати учениці 5-В класу на батьківських зборах за час навчання дитини з 1-го класу не була присутньою жодного разу, не цікавилась успішністю доньки. Батько [PERSON] [PERSON] , постійно відвідує заклад освіти, є головою батьківського комітету 5-В класу та бере активну участь у житті класу та ліцею. Як встановлено із копії акту обстеження умов проживання начальника відділу правового та соціального захисту дітей ССД І.Самолюк від 11 листопада 2024 року за адресою [ADDRESS] проживають [PERSON] та [PERSON] . Дитина має окрему, достатньо мебльовану кімнату, забезпечена усім необхідним, стосунки в сім`ї доброзичливі, благополучні. Позивач [PERSON] працевлаштований, має стабільний дохід, що підтверджується характеристикою ТОВ «Твій продукт» та довідкою про доходи ТОВ «Твій Продукт». Витягом з реєстру територіальної громади від 02.03.2023 року стверджується реєстрація [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 06.09.2018 року. Як встановлено судом із відповіді на ухвалу суду Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянкою України [PERSON] , [INFO] у період з 08.11.2017 року по 25.10.2024 року в Базі даних не виявлено. Таким чином, судом встановлено, що подружжя проживає окремо, і дитина перебуває на утриманні батька, який самостійно її виховує. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст. 150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що в даному випадку не постає питання щодо батьківської правосубєктності відповідача, а лише констатується факт самостійного виховання позивачем своєї доньки, суд приходить до висновку, що знайшов підтвердження заявлений факт, а тому позовну заяву [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved