Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» про визнання дій незаконними та скасування рішення ОСББ, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. У своїй позовній заяві просили суд: 1) Визнати недійсними та скасувати рішення загальних зборів ОСББ від 29.08.2017 року що викладені у протоколі № 1 від 29 серпня 2017 року в частині питання 2 та питання 3 порядку денного. 2) Визнати недійсними та скасувати правила пропуску до будинку [ADDRESS] , затверджених загальними зборами Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» за протоколом №1 від 29 серпня 2017 року в частині п. 1.5, 2.3, 2.4, 2.5. 3) Зобов`язати Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» в подальшому утримуватись від прийняття рішень та затвердження правил, які будь-яким чином обмежують право [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у вільному доступі до кв. [ADDRESS] на законних підставах. 4) Зобов`язати Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» надати [PERSON] та [PERSON] можливість на ознайомлення з: протоколи усіх загальних зборів, усі фінансові звіти та усі статути Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» з моменту його створення і по день ознайомлення. 5) Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень. Свою позовну заяву обґрунтовують тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 28 травня 2004 року згідно протоколу установчих зборів співвласників багатоквартирно будинку [ADDRESS] було прийнято рішення про створення з даною адресою Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛЕГЕНДА-12». 27.03.2015 року Позивачем 1 була посвідчена довіреність N? 570/4-173, відповідно до якої він уповноважив [PERSON] на виконання будь-яких дій, пов?язаних з користуванням квартирою в усіх органах державної влади. Серед усього іншого, Позивачу були надані такі права, зокрема: мати вільний доступ до квартири; укладат від імені власника договори оренди (найму) квартири, а також договори про внесення змін та доповнень та угоди про розірвання вказаних договорів. Вищезазначеною довіреністю передбачалась можливість передоручення повноваження третім особам, а строк її дії встановлювався до 27.03.2018 року. 27.01.2017 року Позивач на підставі цієї довіреності, уповноважила на здійснення представництва Інтересів власника квартири, свого сина - [PERSON] . 26.07.2017 року фізична особа-підприємець Позивач, діючи на підставі довіреності від 27.03.2015, уклала договір, відповідно до якого квартира була передана в оренду фізичній особі-підприємцю [PERSON] . Договір оренди був укладений терміном до 30.06.2018 року і ним передбачалась можливість передачі квартири ФОП [PERSON] третім особам в суборенду. З моменту укладення договору оренди Позивач, ФОП [PERSON] та суборендарям, якими вона укладала договори суборенди, почали чинитися перешкоди у доступі до квартири. 29.08.2017 року рішенням загальними зборами ОСББ було прийняті правила пропуску до будинку [ADDRESS] . Позивачі вважають рішення загальних зборів ОСББ від 29.08.2017 року та правила пропуск до будинку такими, що порушують права Позивачів, такими що прийняті з порушенням а тому незаконними. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 січня 2022 року відкрито провадження у вищезазначеній справі, призначено до розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року було залишено провадження у справі без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року було скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. На адресу суду надійшов відзив з викладеними запереченнями представника відповідача проти позовних вимог. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 28 травня 2004 року згідно протоколу установчих зборів співвласників багатоквартирно будинку [ADDRESS] було прийнято рішення про створення з даною адресою Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛЕГЕНДА-12» (далі по тексту ОСББ). За прийняте рішення проголосували власники квартир [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про державну реєстрацію ОСББ, 12.01.2005 року було проведено офіційну реєстрацію. Також у 2004 році було затверджено статут ОСББ. 27.03.2015 року Позивачем 1 була посвідчена довіреність № 570/4-173, відповідно до якої він уповноважив [PERSON] (далі по тексту - Позивач 3) на виконання будь-яких дій, пов`язаних з користуванням квартирою в усіх органах державної влади. Серед усього іншого, Позивачу 3 були надані такі права, зокрема: мати вільний доступ до квартири; укладати від імені власника договори оренди (найму) квартири, а також договори про внесення змін та доповнень та угоди про розірвання вказаних договорів. Вищезазначеною довіреністю передбачалась можливість передоручення повноважень третім особам, а строк її дії встановлювався до 27.03.2018 року, що підтверджується копією довіреності, 27.01.2017 року Позивач 3 на підставі цієї довіреності, уповноважила на здійснення представництва Інтересів власника квартири, свого сина - [PERSON] (далі по тексту - Позивач 2), що підтверджується довіреністю N118. 26.07.2017 року фізична особа-підприємець Позивач 3, діючи на підставі довіреності. 27.03.2015, уклала договір, відповідно до якого квартира була передана в оренду фізичній особі-підприємцю [PERSON] (далі по тексту - ФОП [PERSON] ), що підтверджуєтьс копією договору оренди (далі по тексту - договір оренди). Договір оренди був укладений терміном до 30.06.2018 року і ним передбачалась можливість передачі квартири ФОП [PERSON] третім особам в суборенду. 29.08.2017 року рішенням загальними зборами ОСББ (далі по тексту - Рішення) буд прийняті правила пропуску до будинку N?12 (далі по тексту - правила пропуску). розташованої по [ADDRESS] . Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положеннями ч.1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з положеннями ч.1,2 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Частиною 1 статті 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В свою чергу, статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду с окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Тобто Позивач 1, як власник Квартири, має право вільного розпорядження нею, в тому числі користуватися самостійно або передавати в оренду (найм) для користування інших осіб і таке правом нічим не обмежено. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з ст 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі ціє норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такі права були передані Позивачем 1 до Позивача 3, а в подальшому і Позивачу 2 і ФОП [PERSON] на підставі вищевказаних довіреностей та договорів. Відповідно до ч. 1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов?язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов?язки особи, яку він представляє. Стаття 244 ЦК України визначає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до ст. 240 ЦК України, представник зобов?язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передавати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено законом або договором між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку представляє. Тобто, Позивач 1, через своїх представників (Позивач 2, Позивач 3) реалізує своє право на передачу свого майна (Квартира) в оренду (найм), а Позивач 2 та Позивач 3, в свою чергу, вищевказаними довіреностями ще й отримали право користування Квартирою. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). З урахуванням того, що рішення загальних зборів ОСББ від 29.08.2017 року що викладені у протоколі № 1 від 29 серпня 2017 року в частині питання 2 та питання 3 порядку денного, а також правила пропуску до будинку [ADDRESS] , затверджених загальними зборами Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» за протоколом №1 від 29 серпня 2017 року в частині п. 1.5, 2.3, 2.4, 2.5, звужують (позбавляють) позивачів права розпорядження майном, а відтак підлягають скасуванню. Розглянувши вимогу позивачів про зобов`язання ОСББ «Легенда-12» утримуватись від прийняття рішень та затвердження правил на майбутнє, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення. По-перше, судовому захисту підлягає лише вже порушене право. Вимога про заборону вчинення дій на майбутнє без прив`язки до конкретних неправомірних дій відповідача є передчасною та призводить до втручання у статутну діяльність юридичної особи. По-друге, обраний позивачами спосіб захисту не відповідає критерію ефективності, оскільки є абстрактним, не створює чітких зобов`язань для виконання та не забезпечує остаточного вирішення спору. Позивачі не позбавлені права оскаржити конкретні рішення ОСББ у разі, якщо вони будуть прийняті та порушуватимуть їхні права власників у встановленому законом порядку. Так само наведене і стосується вимоги позивачів про зобов`язання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» надати [PERSON] та [PERSON] можливість на ознайомлення з: протоколи усіх загальних зборів, усі фінансові звіти та усі статути Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» з моменту його створення і по день ознайомлення, оскільки стороною позивача не надано доказів перешкоди в такому ознайомлення. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так позивачами не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач, а тому в цій частині теж слід відмовити. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Легенда-12» на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] судовий збір у розмірі 5 448 гривень, тобто, на користь кожного з відповідачів по 1 816,00 гривень.

Outcome: partial