Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.05.2024 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком. Свій позов мотивує тим, що 13.07.2015 між ним та відповідачкою [PERSON] Деревківською сільською радою Любешівського району Волинської області було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 3. Від цього шлюбу вони мають двоє дітей, синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачкою протягом останніх двох років у зв`язку з постійними сварками значно погіршилось. Вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків. Їх шлюб існує формально та збереження його неможливе. Спору про місце проживання дітей між ними не існує, діти проживають з позивачем. Просив суд розірвати їх шлюб та визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком (позивачем). Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області від 30.05.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання малолітніх дітей, призначено підготовче судове засідання у цій справі на 10 год 00 хв 04.07.2024. Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 04.07.2024 відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачкою [PERSON] в частині визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком. Роз`єднано у самостійні провадження позовні вимоги про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання малолітніх дітей. Позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей - виділено у самостійне провадження та передано до канцелярії Любешівського районного суду Волинської області для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 04.07.2024 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Деревківською сільською радою Любешівського району Волинської області від 13.07.2015, актовий запис № 3. Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 25.07.2024 постановлено залучити Орган опіки і піклування виконавчого комітету Любешівської селищної ради Волинської області\~до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Зобов`язано Орган опіки і піклування надати суду до 29.08.2024 письмовий висновок про доцільність (недоцільність) проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Продовжено строк проведення підготовчого розгляду справи на тридцять днів, підготовче засідання у даній справі відкладено до 17 год 00 хв 29.08.2024. Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 29.08.2024 продовжено строк проведення підготовчого розгляду справи на тридцять днів та відкладено на 17 год 00 хв 18.09.2024. Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 18.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 16 год 00 хв 15.10.2024. У зв`язку з неявкою відповідачки в судове засідання та відсутністю в суду даних про належне повідомлення її про дату час та місце розгляду справи, розгляд справи відкладено на 15 год 00 хв 13.11.2024. Відповідачка [PERSON] у призначене судове засідання не з`явилася. Відзив на позов не подала. Надіслала до суду поштою заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнала і не заперечувала щодо визначення проживання дітей з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 61). З врахуванням наведених обставин, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив проводити розгляд справи без участі відповідачки. Позивач [PERSON] у судовому засіданні свій позов підтримав в повному обсязі з викладених у ньому підстав, просив його задовольнити. Пояснив, що тривалий час малолітні діти проживають разом з ним. Відповідачка на теперішній час проживає окремо, зараз знаходиться за кордоном. На запитання відповів, що у нього з відповідачкою жодного разу не виникав спір щодо місця проживання їх дітей, однак, припускає, що такий спір може виникнути у майбутньому. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що до них як до органу опіки і піклування ні позивач, ні відповідачка, ніколи не зверталися з проблемними питаннями щодо визначення місця проживання їх малолітніх дітей. В ході обстеження умов проживання дітей у серпні 2024 року комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Любешівської селищної ради встановлено, що малолітній [PERSON] пояснив, що хоче проживати о обома батьками. Однак, оскільки мама відсутня, він бажає проживати з батьком. Обоє малолітніх дітей проживають разом з позивачем, відповідачка знаходиться за кордоном. З урахуванням наведеного, вона не заперечує щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Судом встановлено, що 13.07.2015 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Деревківською сільською радою Любешівського району Волинської області від 13.07.2015, актовий запис № 3, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.07.2015 (а.с.13). Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 04.07.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Деревківською сільською радою Любешівського району Волинської області від 13.07.2015, актовий запис № 3, розірвано (а.с.30-31). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 21.01.2016 та серії [NUMBER] від 20.11.2021 (а.с.11,12). Згідно з копії паспорта позивача [PERSON] , [INFO] , вбачається, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7, 9). Відповідно до Висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Любешівської селищної ради від 03.09.2024, затвердженого рішенням виконавчого комітету Любешівської селищної ради від 03.09.2024 № 10 (далі Висновку органу опіки і піклування), Любешівська селищна рада як орган опіки та піклування вважає доцільним визначати місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Даним висновком встановлено, що рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 04.07.2024 шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] було розірвано (справа № 162/392/24). Малолітні діти проживають разом з батьком [PERSON] . Матір відсутня за місцем проживання та з квітня 2024 року перебуває в Республіці Польща, наміру повертатися в Україну наразі не має. Згідно з характеристикою [PERSON] , [INFO] , безробітній. Скарги на неправомірну поведінку від жителів села не надходили, компрометуючі матеріали щодо останнього в Любешівській селищній раді відсутні. Комісією 22.08.2024 було обстежено умови проживання позивача за місцем проживання в [ADDRESS] та встановлено, що умови проживання дітей та батька задовільні. Матір дітей [PERSON] піклується про дітей та бере участь у їх вихованні. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Любешівської селищної ради 28.08.2024, а потім письмово малолітній [PERSON] , [INFO] , зауважив, що хоче проживати з обома батьками. Але, наразі, мама відсутня, тому він бажає проживати з батьком (а.с.46-49). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За частинами 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дітей щодо місця їх проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дітей і з цього приводу між ними існує спір. Як убачається із Висновку органу опіки і піклування, пояснень позивача та представника третьої особи в судовому засіданні, малолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] , проживають разом із батьком, він опікується ними та виховує їх. Мати дітей також бере участь у їх вихованні. Спір між сторонами у справі щодо місця проживання дітей відсутній. Їх мати, відповідачка у справі, не заперечує проти проживання малолітніх дітей із батьком [PERSON] , що об`єктивно стверджується змістом її письмових заяв про визнання позову, адресованих суду. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що слід відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей разом із батьком, оскільки діти і так постійно проживають разом із ним, відповідачка не заперечує проти проживання дітей разом із батьком, тому позивачем не доведено, що наразі його права порушуються або не визнаються матір`ю дітей, яка є відповідачем у цій справі. Доводи позивача в судовому засіданні про те, що у майбутньому може у нього виникнути спір з відповідачкою щодо місця проживання дітей, суд не бере до уваги, оскільки на час розгляду справи відповідачка не заперечує проти проживання дітей разом із батьком, що свідчить про те, що спір щодо місця проживання дітей між їх батьками відсутній. Вирішення спору, який може виникнути у майбутньому і на майбутнє, законом не передбачено. Питання про майбутні правовідносини сторін знаходяться за межами компетенції суду і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача чи наперед встановлювати, що між сторонами у майбутньому може виникнути спір. У разі виникнення у майбутньому спору щодо місця проживання дітей кожен із батьків вправі звернутися до суду з відповідним позовом, обґрунтувавши його належними, достатніми та допустимими доказами. Закріплення діючого становища шляхом постановлення судового рішення за відсутності будь-якого спору не відповідає вимогам закону, так як цивільно-правовим спором є спір, який виникає внаслідок відсутності згоди суб`єкта цивільного права щодо умов виконання тих чи інших прав або обов`язків, що випливають з закону чи договору, а закріплення діючого становище не є завданням цивільного судочинства, яке визначено ст. 2 ЦПК України. З урахуванням наведеного, оскільки в позові відмовлено, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed