Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті її батька [PERSON] , однак позбавлена можливості оформити спадщину, оскільки дружина померлого [PERSON] , на яку оформлено право власності на спірне майно, відмовляється надавати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів на нього та не надає згоду на визначення частки померлого у спільному майні. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2024 року позовну заяву передано на розгляд судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/2668/24 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27 березня 2024 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петренко Олени Василівни належним чином завірену копію спадкової справи № 42/2016, заведеної 13 грудня 2016 року у зв`язку зі смертю [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , відкладено розгляд справи на 13 травня 2024 року. 06 травня 2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петренко Олени Василівни надійшли документи на виконання вимог ухвали суду. 13 травня 2024 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з оголошеною у місті Києві повітряною тривогою та зайнятістю судді у розгляді кримінальної справи. Підготовче засідання призначено на 18 червня 2024 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року Підготовче провадження у справі № 753/4461/24 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачка-1 та її представник, будучи обізнаними та належним чином повідомленими про розгляд справи, у судові засідання не з`явилися, відзив на позов не надали. Заслухавши учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, 09 червня 2007 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09 червня 2007 року. 03 лютого 2011 року подружжям була набута у власність квартира за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 25 лютого 2011 року та копією витягу про державну реєстрацію прав, виданим Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 25 березня 2011 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23 липня 2016 року та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 23 липня 2016 року. 13 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко Олени Василівни відкрито спадкову справу № 42/2016 до майна померлого [PERSON] . Як свідчать матеріали спадкової справи, єдиним спадкоємцем всіх прав та обов`язків [PERSON] є [PERSON] , оскільки інші спадкоємці, передбачені законом, а саме: дружина померлого [PERSON] , мати померлого [PERSON] та батько померлого [PERSON] відмовилися від спадщини на користь [PERSON] . Наведене підтверджується довідкою приватного нотаріуса про склад спадкоємців від 01 лютого 2024 року. На час звернення з позовом до суду у цій справі батько спадкодавця [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 15 липня 2017 року. [PERSON] , будучи єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петренко Олени Василівни з заявою про видачу Свідоцтва про право власності на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . 01 грудня 2023 року приватний нотаріус Петренко О.В. звернулася до [PERSON] з повідомленням за вих. № 284/02-14 про надання оригіналів документів, що посвідчують право власності на квартиру, надання згоди на визначення частки померлого та видачу Свідоцтва про право власності на частку померлого в квартирі [ADDRESS] . Як зазначає позивач та підтверджують матеріали спадкової справи, відповідач-1 оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру, згоду на визначення частки спадкодавця в спірній квартирі та видачу свідоцтва про право власності на частку померлого нотаріусу не надала, що підтверджується копією повідомлення приватного нотаріуса від 01 лютого 2024 року за № 43/02-14. Зокрема, зі змісту вказаного повідомлення нотаріуса слідує, що відповідач-1 отримала повідомлення нотаріуса, не з`явилася до нотаріуса та не надала оригінали правовстановлюючих документів на квартиру і згоди на визначення частки померлого в спірній квартирі. Посилаючись на те, що внаслідок ненадання [PERSON] приватному нотаріусу оригіналів документів, що посвідчують право власності на квартиру, та ненадання нею згоди на визначення частки померлого, позивач позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на частку померлого у спірній квартирі, вона звернулася до суду із позовом у цій справі. Вирішуючи цей спір, суд перш за все виходить з того, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (такий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Як встановлено частиною першою статті 15, частиною першою, другою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості реалізувати своє цивільне право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17. Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною першою статті 70 СК України закріплено рівність часток майна дружини та чоловіка у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18. З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що на момент смерті [PERSON] йому на праві спільної сумісної власності подружжя належала 1/2 частина квартири з адресою: [ADDRESS] . Відповідач-1 всупереч встановленому статями 12, 81 ЦПК України обов`язку доказування вказаний факт не спростувала. Згідно з статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина друга статті 1220 ЦК України). У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Як слідує з матеріалів справи, позивач прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] і є єдиним спадкоємцем померлого. Статтею 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно пунктом 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції станом на дату звернення позивача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Пунктами 4.15, 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як слідує з матеріалів справи, [PERSON] , будучи титульним власником спірного майна, на вимогу приватного нотаріуса, а також протягом всього часу розгляду цієї справи у суді, правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, та згоди на визначення частки спадкодавця у цьому майні не надала, про будь-які причини, які унеможливили б надання цих документів ні нотаріуса, ні суд не повідомила, що унеможливлює видачу позивачу як єдиному спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно з правовою позицією, викладеною упостанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Судова практика Верховного Суду з вказаного питання у спірних правовідносинах є сталою. За обставинами цієї справи спадщина, до складу якої входить нерухоме майно, належить позивачу з часу відкриття спадщини, що зобов`язує його отримати свідоцтво про право на спадщину, здійснити його державну реєстрацію, однак позивач позбавлена можливості оформити спадщину та реалізувати свої права та обов`язки у зв`язку з відсутністю у неї документа, який засвідчує право власності на частку у майні, внаслідок його ненадання відповіачем-1. З огляду на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви покладається на відповідачів у рівних частках.

Outcome: approved