Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Золотоніського міськраонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною довіреності та стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що 25.04.2014 позивач відкрив депозитний рахунок в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та вніс грошові кошти на строк 366 календарних днів до 25.04.2015. Позивач не мав можливості розпоряджатися своїм вкладом через особливості своєї роботи, тому вирішив видати довіреність на свою племінницю [PERSON] ( [INFO] ; серія і номер паспорта [NUMBER] ; РНОКПП [NUMBER] ). 26 листопада 2016 року він звернувся до відділення банку разом нею, де й оформив відповідну довіреність на племінницю та продовжив договір вкладу строком до 02.05.2017. 03 травня 2017 року при зверненні племінниці до відділення АТ КБ «Приватбанк» у м. Золотоноша її було повідомлено про те, що жодної довіреності на неї оформлено не було, а тому вона не може розпоряджатися депозитом [PERSON].. Позивач особисто звернувся до відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» після повернення із плавання в липні 2018 року та дізнався, що в червні 2018 року його депозит був закритий, кошти зняті представником за довіреністю відповідачем [PERSON] ( [INFO] ; серія і номер паспорта [NUMBER] ; РНОКПП [NUMBER] ), зареєстроване місце проживання якої є відмінним від зареєстрованого місця проживання його племінниці. При ретельній перевірці повноважень такого представника позивачем було встановлено, що особа, якій було видано кошти та на яку в дійсності було оформлено працівником банку довіреність, взагалі невідома позивачеві, має інші персональні дані, РНОКПП та адресу реєстрації. Працівник банку [PERSON] при оформлені довіреності належним чином не перевірила особу, зокрема її особисті дані, в наслідок чого, при оформлені довіреності в електронній системі банку замість племінниці позивача було електронною системою підтягнуто відомості про іншу особу, яка має таке ж прізвище, ім`я та по батькові, а також дату, місяць та рік народження, однак є позивачу невідомою особою. Довіреність оформлювалась представником банку [PERSON] в електронному вигляді, підписувалась позивачем шляхом проведення пальцем по планшету, для ознайомлення позивачу не надавалася, що позбавило його можливості перевірити дані особи, яка зазначена у цій довіреності. Відповідачем [PERSON] всупереч справжній волі позивача внесено помилково у текст довіреності реквізити іншої особи, яка не перебувала з позивачем ані в родинних, ані в будь-яких інших стосунках. Депозитний вклад було пролонговано до 05.05.2017, а тому відповідач [PERSON] безпідставно заволоділа грошовими коштами позивача 16.06.2018, тобто до закінчення строку дії договору. «ПРИВАТБАНК» у свою чергу оформив таку видачу коштів як дострокове розірвання строкового договору, оскільки відповідач [PERSON] звернулася із заявою про дострокове зняття банківського вкладу. На підставі ст. 625 ЦК України, позивач просить відповідно до розрахунку стягнути три проценти річних від простроченої суми в ромірі 16461,15 грн. За вказаними подіями позивач звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №12018250150000 від 27.07.2018. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідач [PERSON] не перебувала з позивачем в родинних, дружніх чи будь-яких інших стосунках. Позивачем не підписувалися документи про дарування грошових коштів відповідачу. У своїх поясненнях відповідач [PERSON] визнала факт використання знятих з банківського депозиту позивача грошових коштів у власних потребах, однак жодним чином не довела наявність підписаного договору дарування грошових коштів в сумі 6252 доларів США. Службова недбалість відповідача [PERSON] при оформленні довіреності завдала позивачу та його сім`ї суттєву моральну шкоду, яка полягає у втраті грошових коштів, на які він розраховував, завдала додаткового стресу та нервового напруження через необхідність відкриття кримінальної справи, постійного спілкування з правоохоронними органами, необхідністю звернення за юридичною допомогою, збором доказів, неодноразовим відвідуванням установи «ПРИВАТБАНК» для врегулювання фінансового питання. Зазначене віднімало у позивача його вільний час та можливість жити нормальним життям, працювати та заробляти гроші, призведо до порушення сну, роздратованості та розладу налагоджених соціальних зв`язків через стресовість, відсутність часу для підтримання дружніх та сімейних зв`язків з родичами та близькими, оскільки увесь вільний час присвячується вирішенню питання про повернення грошових коштів. Враховуючи глибину душевних переживань та характер спричиненої шкоди внаслідок службової недбалості відповідача [PERSON] , позивач оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Враховуючи викладене вище позивач просить: визнати недійсним правочин - довіреність від 21.11.2016; стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 6252 долари США та три проценти річних в розмірі 16461,15 грн.; стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в сумі 50000 грн.; стягнути з відповідачів на його користь судовий збір. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.02.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Сизька Дмитра Борисовича про закриття провадження в частині вимог про визнання недійсною довіреності від 21.11.2016, виданої від імені [PERSON] на [PERSON], яка оформлена спеціалістом АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною довіреності та стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10.08.2023 викликано у судове засідання [PERSON] (проживає: [ADDRESS] ) та [PERSON] (проживає: [ADDRESS] ) в якості свідків. Закрито підготовче засідання у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Наполягав на тому, що довіреність він хотів оформити на ім`я своєї племінниці [PERSON] , а не на відповідача [PERSON] , яку він на той час не знав. Представник позивача адвокат Зелений Ю.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Додатково пояснив, що у довіреності, яку оформлено на відповідача [PERSON] , яку позивач не знав, вказано про можливість розпоряджатися рахунком, а не коштами, які належать позивачу. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сизько Д.Б. у судовому засіданні позовні вимоги, які стосуються [PERSON] не визнав з підстав вказаних у письмових поясненнях від 04.05.2023, які приєднані до матеріалів справи. Просив застосувати строки позовної давності. Вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки на день видачі оспорюваної довіреності від 21.11.2016, яка оформлялася [PERSON] , остання перебувала у трудових відносинах з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та була праівником цього банку. Відповідач [PERSON] у жодне судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомляла. Була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення про те, що вона є рідною племінницею позивача. Декілька років тому позивач попросив, у зв`язку з тим, що його не буде тривалий час, розпоряджатися його депозитним рахунком і оформив на неї довіреність. У ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» працівник сказала, що свідок [PERSON] є у базі банку. Саму довіреність свідок не бачила, але потім з`ясувала, що номер і серія паспорта та РНОКПП в довіреності інші. Додатково пояснила, що в Єдиному порталі державних послуг «ДІЯ» до сьогодні містяться її дані (номер і серія паспорта та РНОКПП), а фотокартка відповідача [PERSON] .. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення про те, що вона є рідною сестрою позивача та мамою свідка [PERSON] .. У її брата в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» був відкритий депозитний рахунок. Брат оформив довіреність на її доньку [PERSON] , щоб вона могла розпоряджатися рахунком. Коли вона прийшла з донькою у «ПРИВАТБАНК» для продовження строку дії депозитного рахунку на підставі електронної довіреності, працівник банку повідомила, що грошей на депозитному рахунку не має. У подальшому з`ясувалося, що електронна довіреність сформована помилково на іншу особу, у якої ПІБ та дата народження збігається повністю з ПІБ і датою народження її доньки. Вони їздили до відповідача [PERSON] у м. Київ, яка зізналася, що зняла гроші з рахунку позивача. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 21 листопада 2016 року представником АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] була засвідчена довіреність №deperl2016112111052684627, відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] (серія і номер паспорта [NUMBER] ; РНОКПП [NUMBER] ; мешкає по [ADDRESS] ) розпоряджатися повністю його рахунком по вкладу SAMDNWFD0070110351200 від 25.04.2014, а також рахунком по вкладу SAMDNCA000700949089 від 25.04.2014 , для чого надав право за нього розписуватись та виконувати всі дії та формальності, що пов`язані з цим дорученням. Довіреність видана на строк дії вкладу SAMDNWFD0070110351200 без права передовіри та дійсна до закінчення терміну дії вкладу. Між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» 25.04.2014 було укладено договір вкладу «Стандарт» за №SAMDNWFD0070110351200, відповідно до умов якого позивач вніс на рахунок депозитного вкладу кошти: 25.04.2014 - 4900 дол. США; 28.04.2014 - 60000,00 грн.; 30.04.2014 - 20000,00 грн.. Свідок [PERSON] , [INFO] , відповідно до матеріалів справи має паспорт громадянина України серії і номер [NUMBER] , а реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] . Згідно дублікату квитанції № СА3D0000000003817072 від 01.05.2016 (дебет рахунку: [NUMBER] ; кредит рахунку: [NUMBER] ), сума 6252,09 доларів США, призначення платежу: розміщення вкладу за договром для продровження на новий строк, ПІБ платника та отримавача: [PERSON] . Відповідно до дублікату квитанції № 20161208241324874 від 12.08.2016 (дебет рахунку: [NUMBER]; кредит рахунку: [NUMBER]), сума 6137,96 доларів США, призначення платежу: виплата по договору за довіреністю, ПІБ платника та отримавача: [PERSON] . Згідно виписки по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору SAMDNWFD0070110351200 від 25.04.2014, які належать [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП [NUMBER] ), 08.12.2016 була здійснена виплата за договором за дорученням у сумі 6137,96 доларів США. Залишок після операції - 114,41. Позивач [PERSON] звернувся до Золотоніського РВП ГУ НП в Черкаській області із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення (заволодіння його грошовими коштами невідомими особами, які знаходилися на депозитному рахунку у АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), внаслідок чого було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України, відомості про яке внесено до ЄРДР за №12018250150000770 від 27.07.2018. Відповідно до протоколу допиту [PERSON] від 19.09.2018 у кримінальному провадженні №12018250150000770 від 27.07.2018, остання надала показання про те, що дійсно їй на телефон прийшло повідомлення, що на неї оформлене доручення [PERSON] на розпорядження його депозитиним рахунком. Вирішивши, що це подарунок, [PERSON] у приміщенні АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зняла з депозитного рахунку за довіреністю близько 60000 грн., які витратила на власні потреби. Відповідно до матеріалів справи відповідач [PERSON] станом на 21.11.2016 перебувала у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки засвідчувала, як працівник банку, довіреність №deperl2016112111052684627 від 21.11.2016. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року в справі № 201/16327/16-ц (провадження № 61- 43384св18) вказано, що «правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься, видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину, та визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Момент недійсності правочину визначений ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові в справі № 688/3874/18 від 10.03.2021 зазначено, що згідно частин перщої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або інщого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається ріщення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою інщій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Частиною перщою статті 245 ЦК України визначено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до законодавства має вчинятися правочин. Статтею 140 ЦК України встановлено, що представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимущений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. Згідно з ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обова`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України). Відповідно до ст.1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виникнення його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Пунктом 10.13 Інструкії про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 № 492 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 за № 1172/8493) передбачено, що видаткові операції за вкладними (депозитними) рахунками фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника рахунку або за його дорученням на підставі довіреності, засвідченої нотаріально, а у випадках, визначених законодавством України, - іншими уповноваженими на це особами. Довіреність може бути засвідчена уповноваженим працівником банку, якщо вона складається в банку (у присутності власника рахунку та довірених осіб). Така довіреність додаткового засвідчення не потребує. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що під час засвідчення оспорюваної довіреності у приміщенні АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розташованого у м. Золотоноша Черкаської обл., відповідач [PERSON] присутня не була, [PERSON] згоди на зняття та розпорядження коштами, які перебували на депозитному рахунку відповідно до укладеного 25.04.2014 договору вкладу «Стандарт» за №SAMDNWFD0070110351200 [PERSON] (серія і номер паспорта [NUMBER] ; РНОКПП [NUMBER] ; мешкає по [ADDRESS] ) не надавав. Згідно показань свідка [PERSON] , яка є племінницею позивача, остання повинна була за довіреністю розпоряджатися рахунком за договором вкладу «Стандарт» за №SAMDNWFD0070110351200, а саме: продовжити строк дії договору вкладу та вносити кошти на депозитний рахунок. Згоди на розпорядження коштами, які перебували на депозитному рахунку за договором вкладу «Стандарт» за №SAMDNWFD0070110351200, позивач відповідачу [PERSON] , не давав. Таким чином, підсумовуючи викладене вище, враховуючи, що відповідач [PERSON] не була присутня під час засвідчення довіреності та не спростувала пояснення позивача [PERSON] та покази свідка [PERSON] , внаслідок оспорюваної довіреності від 21.11.2016 № deperl2016112111052684627 відповідач [PERSON] заволоділа грошовими коштами, які на праві власності належать позивачу, і станом на сьогодні не повернула грошові кошти, у тексті довіреності відсутні повноваження відповідача [PERSON] розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд, які перебували на депозитному рахунку за договором вкладу «Стандарт» за №SAMDNWFD0070110351200, суд вважає, що наявні правові підстави для визнання недійсною довіреності від 21.11.2016 № deperl2016112111052684627, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Як визначено у ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Також положення цієї глави застосовуються до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Тлумачення ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі довіреності, у якій не було повноважень щодо зняття з депозитного рахунку рахунку за договором вкладу «Стандарт» за №SAMDNWFD0070110351200 грошових коштів та розпорядження ними, одержала грошові кошти в розмірі 6137,96 долари США, які на праві власності належать позивачу [PERSON] та використала їх не в інтересах позивача, а на власний розсуд. Отримання і використання зазначеної суми відповідачем [PERSON] не спростовано. Відповідачем [PERSON] не надано доказів того, що грошові кошти, які належать позивачу, було витрачено в інтересах останнього. Отже, кошти в розмірі 6137,96 долари США підлягають поверненню відповідачем [PERSON] позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, як такі, що зберігаються у неї безпідставно, оскільки правова підстава їх набуття та зберігання відсутня. Вимога позивача про стягнення з [PERSON] на його користь 114,04 долари США (6252 -6137,96) задоволенню не підлягає у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами. Вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] трьох процентів річних у сумі 16461,15 грн., як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, є передчасними та наразі задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди в розмірі 50000 грн. суд доходить до таких висновків. Як визначено ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Згідно з принципом диспозитивності, визначеним у ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Позивач, звернувшись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, зазначив в якості відповідача працівника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON].. Правовий зв`язок юридичної або фізичної особи з працівником втілюється у трудових відносинах або виконання іншої роботи за трудовим договором. Покладання обов`язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридично втілює його волю. Тобто юридична або фізична особа реалізує свою цивільну праводієздатність, зокрема, деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії праціаників юридично сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи. Таким чином, враховуючи вищезазначені фактичні обставини справи, та з урахуванням положень ч.1 ст. 1172 ЦК України, обов`язок із відшкодування моральної шкоди покладається на роботодавця АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Отже, [PERSON] є неналежним відповідачем за позовною вимогою про відшкодування позивачу моральної шкоди, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17). Щодо заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Сизька Д.Б. про застосування стоків позовної даності суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц вказано, що «відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову». Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Аналогічний правовий висновок викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц та у постанові від 31 жовтня 2018 в справі № 367/6105/16-ц. Оскільки у даній справі встановлено, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, заява представника відповідача про відмову у позові з підстав пропуску строку звернення до суду з позовом задоволенню не підлягає. Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судом встановлено, що позивачем під час подачі позовної заяви до суду сплачено судовий збір в розмірі 2493,62 грн.. При цьому, позивачем не сплачено в повному обсязі судовий збір, який підлягає до сплати при подачі позовної заяви відповідно до норм Закону України «Про судовий збір». Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про стягнення з позивача в дохід держави недоплаченого судового збору в розмірі 1484,80 грн.. З відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 2787,65 грн.

Outcome: partial