Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

У липні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому просить суд визнати за ним право на користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , визнати його наймачем цієї квартири та зобов`язати відповідача укласти з позивачем договір найму вказаної квартири. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 29.02.1972 року [PERSON] (бабусі),на підставі рішення Радянської Ради від 24.01.1972 № 125 було видано ордер № В176100 на житлове приміщення, яке складається із двох кімнат, загальною площею 31.34 кв.м, за адресою: [ADDRESS] .У вищевказаний ордер було вписано наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (дядько). [INFO] народився позивач, який з дня народження проживає у квартирі [ADDRESS] , разом із мамою [PERSON] , бабусею [PERSON] та дядьком [PERSON] , ніс обов`язки по утриманню квартири, приймав участь в оплаті комунальних платежів, надавав кошти на придбання необхідних матеріалів для ремонту квартири, вдвох із дядьком своєю працею виконували ремонт та підтримував належний стан квартири для проживання. Вищенаведене також підтверджується заявами, які написані сусідами позивача, які проживають у [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Наприкінці 2021 року [PERSON] та [PERSON] почали збирати документи з метою приватизації вказаної квартири, але не встигли її завершити, почалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України. [INFO] померла бабуся [PERSON] . Починаючи з 12.12.2022 року [PERSON] проходить військову службу по мобілізації у військовій частині № [NUMBER] [ADDRESS] . [INFO] померла мати [PERSON] . [INFO]помирає дядько [PERSON] . Після смерті родичів, [PERSON] продовжує постійно проживати у вказаній квартирі, як член сім`ї наймача, утримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, однак переоформити особові рахунки на своє ім`я та зареєструвати місце свого проживання за даною адресою не може, оскільки договір найму житла з ним не переукладався та [PERSON] на даний час проходить військову службу. Позивач вказує, що тривалий час проживання у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У позові [PERSON] наголошує, що відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що останній не набув права користування квартирою яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , так як позивач вселився в жиле приміщення, як член сім`ї наймача, набув рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, та має право після смерті основних наймачів вимагати визнання себе наймачем такої квартири та укласти або переоформити договір найму квартири. 21.05.2024 року представник позивача [PERSON] звернувся до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про визнання наймачем квартири [ADDRESS] та переоформлення договору найму, проте у відповіді від 04.06.2024 року відповідач повідомив позивача, що правових підстав для внесення змін до договору найму жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , та укладення договору найму зі [PERSON] , не вбачається, оскільки до заяви не додано документів, що підтверджують факт вселення [PERSON] до квартири у встановленому законом порядку як члена сім`ї наймача, не надано документів про його реєстрацію місця проживання за вказаною адресою. Зважаючи на те, що у позасудовому порядку [PERSON] не надано можливість переоформити договір найму або укласти новий, він звертається з позовною заявою з метою визнання за ним права на користування вказаним жилим приміщенням та просить зобов`язати відповідача укласти новий договір найму. Судові витрати покласти на відповідача. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н. О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. 24 липня 2024 року на виконання вимог ухвали суду про усунення недоліків [PERSON] подав до суду докази сплати судового збору разом з клопотанням про поновлення пропущеного строку, встановленого судом для усунення недоліків апеляційної скарги. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з викликом сторін. Копія ухвали про відкриття провадження у справі від 25.07.2024 рок вручена Святошинській районній в місті Києві державної адміністрації 05.08.2024, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 58). 14 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, посилаючись на те, що посилання позивача на нормативно - правові акти, які регулюють питання цільного проживання з наймачем, суперечать наявним у справі доказам, крім того, такі докази взагалі відсутні. Жодних звернень до відповідних органів від наймача квартири з приводу реєстрації чи проживання [PERSON] не надходило. Заявником доказів на підтвердження факту постійного проживання за даною адресою не надано. Відповідач звертає увагу на те, що із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] з 2006 року зареєстрований в будинку [ADDRESS] , тобто зберігає за собою постійне місце проживання і не змінював його. Посилаючись на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі № 760/8122/17 від 29.10.2020 у справі провадження 61-11128 св 20, Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, просить відмовити у задовленні позову. 20 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» [PERSON] подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] та заборонити Святошинській районній в місті Києві державній адміністрації, Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» та будь-яким фізичним та/або юридичним особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , у тому числі щодо виселення позивача з квартири. Необхідність застосування заходів забезпечення позову заявник обґрунтував тим, що [PERSON] неодноразово звертався до Святошинської РДА та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» з проханням допомогти врегулювати питання щодо приватизації квартири [ADDRESS] , однак жодної допомоги так і не отримав у зв`язку з чим був змушений звернутися до суду. Після отримання копії позовної заяви [PERSON] та відкриття провадження у справі № 759/13970/24, Святошинська РДА та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» почали вживати дії щодо виселення позивача та переходу квартири [ADDRESS] у комунальну власність. На даний час квартира [ADDRESS] опломбована КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва». Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру та заборони вчиняти дії щодо виселення [PERSON] з квартири суттєво ускладнить виконання рішення у даній справі, що позбавить права позивача на справедливий суд. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2024 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. У відповіді на відзив відповідача на позовну заяву [PERSON] (подана 23.08.2024 року через систему «Електронний суд»), просить визнати поважними причини пропуску строку для подання відповіді на відзив у справі № 759/13970/24 та поновити йому такий строк, ураховуючи те, що адвокат позивача ознайомився з відзивом на позов 20.08.2024 року, [PERSON] був позбавлений можливості подати відповідь на відзив у встановлений судом строк. На думку позивача, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати йому можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід слід розцінювати, як прояв надмірного формалізму та обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Неможливість подання відповіді на відзив, позбавить можливості захистити право позивача у повному обсязі, а відтак строк для подання відповіді на відзив підлягає поновленню. Посилаючись на постанову Верховного Суду у постанові від 21.12.2023 року у справі №521/8304/16-ц вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції на момент реєстрації місця проживання), реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, місце реєстрації проживання позивача жодним чином не впливає на спірні правовідносини, а відтак твердження відповідача є безпідставними та необґрунтованими. На підтвердження постійного проживання у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] було надано заяви сусідів. Вищезазначені особи можуть бути присутні на судових засіданнях та надати свої свідчення для підтвердження фактів, викладених у їхніх заявах. Вони готові виступити в якості свідків та надати додаткову інформацію або відповісти на питання суду дл я більш повного розгляду справи. Оскільки Святошинською РДА пропущено строк для подачі відзиву на позовну заяву, не заявлено клопотання про поновлення цього строку та не надано доказів на підтвердження поважності причин його пропуску, відзив поданий 14.08.2024 року, на думку позивача, підлягає залишенню без розгляду та поверненню відповідачеві. Також [PERSON] повідомляє, що ним буде подано заяву про ухвалення додаткового рішення протягом 5 днів з моменту винесення рішення у даній справі (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 25 000,00 грн. Остаточний розмір буде визначений з урахуванням всіх дій, які будуть вчинені АО «ВР Партнере» в рамках справи в суді першої інстанції. У запереченнях на відповідь на відзив, поданими 29.08.2024 року Святошинською районною в місті Києві державної адміністрації через систему «Електронний суд», відповідачем зазначено, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація заперечує проти відповіді на відзив позивача, вважає її необґрунтованою, оскільки сторона позивача лише трактує законодавство на власний розсуд в своїх інтересах. Жодного письмового доказу на підтвердження факту постійного проживання позивача у спірному жилому приміщенні не надано суду. При цьому нормами житлового законодавства України чітко передбачено, що проживання особи у квартирі без згоди наймача та інших членів сім`ї є порушенням законодавства. В матеріалах справи відсутня письмова згода наймача та інших членів сім`ї на проживання позивача, що робить це проживання незаконним. Аргументи позивача про пропущення процесуальних строків є безпідставними оскільки Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі 05 серпня 2024 року, відповідно до якої судом встановлено 15-денний строк для подачі відзиву на позовну заяву з моменту вручення копії ухвали. Відзив було відправлено 19.08.2024, тобто в межах строку встановленого судом. На підставі вищевикладеного відповідач просить суд відхилити заяву позивача про пропущення процесуальних строків як необґрунтовану. 13 вересня 2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Рудніцьким О.Л. через систему «Електронний суд» подано клопотання про його участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Рудніцького О.Л. про участь представника позивача у судовому засіданні у режимі відеоконференції задоволено. Надано можливість представнику позивача [PERSON] - адвокату Рудніцькому О. Л. брати участь у судовому засіданні 18.09.2024 у цій цивільній справі в режимі відеокнференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 18.09.2024 року до суду надійшло клопотання Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування доказів, у якому відповідач, з метою всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи просить суд витребувати такі докази: цивільну справу № 759/18751/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу; цивільну справу № 759/11486 за позовом [PERSON] до [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Зазначені докази можуть підтвердити фактичне місце проживання [PERSON] . Докази перебувають у канцелярії Святошинського районного суду міста Києва. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року (внесеною до протоколу судового засідання) задоволено клопотання Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування доказів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав подану позовну заяву, просить задовольнити заявлені [PERSON] позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти заявлених позовних вимог, посилаючись на доводи викладені у поданих до суду відзиві на позов, письмових заявах та запереченнях. Допитані у судовому засіданні свідки, які є мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснили суду, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] з дати народження й до тепер, постійно, безперервно, протягом усього свого життя. Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши письмові докази, витребувані судом та наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (частина перша статті 5 ЖК України). Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. За змістом ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Відповідно до приписів ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що згідно ордера № В176100 на житлове приміщення від 29.02.1972 року, виданого [PERSON] на підставі рішення Радянської Ради від 24.01.1972 року № 125, їй було надано житлове приміщення, яке складається із двох кімнат, загальною площею 31.34 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . У ордері вказано склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (дочка), [PERSON] (син). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Полідьського району м. Києва, актовий запис №346, [PERSON] народився [INFO] , мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , (бабуся позивача), померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 02.03.2022 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] , (мати позивача), померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23.12.2022 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). [PERSON] , [INFO] , (дядько позивача), помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 27.07.2023 року Святошинським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Киві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №688439 від 11.07.2024 року [PERSON] з 13 травня 2006 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У позові позивач вказує, що після смерті родичів, [PERSON] продовжує постійно проживати у вказаній квартирі, як член сім`ї наймача, утримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, однак переоформити особові рахунки на своє ім`я та зареєструвати місце свого проживання за даною адресою не може, оскільки договір найму житла з ним не переукладався, на даний час проходить військову службу. Святошинська районна в місті Києві державної адміністрації у відповіді від 04.06.2024 року повідомила позивача, що правових підстав для внесення змін до договору найму жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , та укладення договору найму зі [PERSON] , не вбачається, оскільки до заяви не додано документів, що підтверджують факт вселення [PERSON] до квартири у встановленому законом порядку як члена сім`ї наймача, не надано документів про його реєстрацію місця проживання за вказаною адресою. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що він правомірно вселився у спірну квартиру та набув права користування нею, оскільки з народження проживає у квартирі [ADDRESS] , разом із мамою [PERSON] , бабусею [PERSON] та дядьком [PERSON] , несе обов`язки по утриманню квартири, приймає участь в оплаті комунальних платежів, надавав кошти на придбання необхідних матеріалів для ремонту квартири, вдвох із дядьком своєю працею виконували ремонт та підтримував належний стан квартири для проживання. Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18). Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)). Разом із тим, аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі №127/26104/18 (провадження №61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі №643/3624/16 (провадження №61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі №641/7103/19 (провадження №61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі №646/660/19 (провадження №61-17363св20, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц (провадження №61-2027св22. Отже, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання. При цьому за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що бабуся позивача у 1972 році отримала ордер на квартиру [ADDRESS] , із складом сім`ї: [PERSON] (дочка) та [PERSON] (син). [PERSON] зареєстрований з 13 травня 2006 року за адресою: [ADDRESS] , відтак він зберігає за собою право користування цим житловим приміщенням. Однак, проживаючи у квартирі [ADDRESS] , з бабусею, мамою та дядьком, [PERSON] дозволу на проживання у визначеному законом порядку у вказаній квартирі від її наймачів не отримав, своє право користування квартирою не оформив протягом тривалого часу згідно вимог закону. Доказів на підтвердження здійснення ремонтних робіт за власний кошт у спірній квартирі, ведення спільного господарства із наймачами цієї квартири та спільного побуту, зокрема квитанцій про сплату ним комунальних послуг, позивачем суду не надано. Показання свідків, допитаних у судовому засіданні суд не бере до уваги при вирішенні даного спору, оскільки вони не можуть підтверджувати факт того, що наймачами квартири була надана згода на проживання позивача у ній, оскільки такий факт повинен бути підтверджений письмовою згодою наймачів квартири, чого ними за життя зроблено не було. Суд встановив, що позивач має на праві користування інше житло, в якому він зареєстрований з 13 травня 2006 року (а.с.39), та належними і достатніми доказами не довів, що спірна квартира є його постійним місцем проживання, та у зв`язку з тимчасовим користуванням спірною квартирою, наймачем якої була його баба, а також дядько та мати, у нього не виникло самостійного права користування цим житлом. Крім того, позивач не надав жодних доказів отримання згоди наймачів на вселення та реєстрацію у спірну квартиру. Суд вважає, що відсутність реєстрації позивача в квартирі свідчить про те, що не було згоди основних квартиронаймачів на реєстрацію і проживання позивача у спірній квартирі. За період сумісного проживання позивач, як член сім`ї наймача, за наявності згоди наймача та інших членів сім`ї, які проживали разом з ним, мав достатньо часу вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, проте цього не зробив. Таким чином, посилання позивача на те, що він вселився у спірну квартиру з дотриманням правил, передбачених нормами статей 65, 64 ЖК України, є безпідставними та не доведені належними доказами. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження викладених у позові обставин, що на підставі ст. 81 ЦПК України, є процесуальним обов`язком позивача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed