Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

У липні 2023 року позивачка звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі частини усіх видів доходу щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони мешкають окремо один від одного. Від шлюбу мають сина: [PERSON] ,\~ [INFO] , який проживає з позивачкою та перебуває на її постійному утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не дає, в зв`язку з чим, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.07.2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 28.09.2023 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Загороднюка А.Д. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачкою не надано докази можливості сплачувати відповідачем аліменти. Адвокат також зазначає, що у зв`язку з станом здоров`я не має можливість працювати, а також на його утриманні є діти від інших шлюбів, яким ним сплачуються аліменти. 12.10.2023 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій вказала, що доводи відповідача, викладені у відзиві є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідач має станцію технічного обслуговування автотранспортних засобів від якої отримує дохід, а також у його власності є земельна ділянка, автомобіль. Посилання відповідача на утримання ним дітей, позивачка вказує, що відповідачем не надано докази на підтвердження факту утримання та надання грошових виплат на цих дітей. Ухвалою суду від 23.11.2023 року судове засідання відкладено, витребувано у Відділу державної\~реєстрації речових\~прав на\~нерухоме майно\~управління державної\~реєстрації департаменту\~з надання\~адміністративних послуг\~Миколаївської міської\~ради інформацію,\~щодо володіння\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~РНОКПП:\~ [NUMBER] ,\~будь-яким\~нерухомим майном\~та земельними\~ділянками;\~у Територіального сервісного центру МВС №4841 РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області інформацію, щодо володіння [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , будь-яким автотранспортним засобом. 22.01.2024 року від Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради на виконання вимог ухвали суду від 23.11.2023 року надійшла відповідь №19.03.02-04-24/13 від 03.01.2024 року з доданим витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 26.01.2024 року від представника відповідача - адвоката Загороднюка А.Д. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що доводи позивачки, викладені у відповіді на відзив спростовуються наданими відповідачем доказами утримання інших дітей. Також представник вказує, що посилання позивачки на наявність у відповідача майна є такими, що не заслуговують уваги, оскільки наявність майна, його стан не є предметом цього спору, а лише підтверджує необхідність несення додаткових витрат на його обслуговування, яких у відповідача на даний момент немає і силу війни та своєї інвалідності. 22.02.2024 року від Територіального сервісного центру МВС №4841 РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області, на виконання вимог ухвали суду від 23.11.2023 року надійшла інформація щодо реєстрації транспортних засобів за [PERSON] 14.03.2024 року від позивачки надійшла відповідь на заперечення представника відповідача, в якій вважала доводи представника відповідача безпідставними та такими, що не підтверджуються належними доказами. Ухвалою суду від 15.10.2024 року відкладено судовий розгляд справи на 25.11.2024 року на 09.00 год. Роз`яснено [PERSON] право на участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, а також про про ризик настання\~наслідків,\~передбачених ст.\~223\~ЦПК України,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій. Позивачка до судового засідання не з`явилася, від її представника за довіренністю - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступного висновку. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] . Дитина проживає разом із позивачкою, даний факт не спростовано відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зміст глави 15\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181\~СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно зі ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Держава Україна проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, яка позбавлена належного батьківського піклування, реалізує його в одному із положень даної статті СК. Зокрема ч. 3 встановлює, що якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другоюстатті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 50 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~від 15\~травня 2006\~року №\~3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справи щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», прожитковий мінімум на одну дитину віком до 6 років з 01.01.2024 року складає - 2563,00 грн; віком від 6 до 18 років 3196,00 грн. Відповідно ч. ч. 1-3 ст.\~183\~Сімейного кодексу\~України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Отже, судом було встановлено, що малолітня дитина [PERSON] ,\~ [INFO] , на теперішній час проживає разом із матір`ю та знаходиться на її повному утриманні. Також судом встановлено, що [PERSON] є власником: - житлового будинку заг.пл. 105,6 кв.м в [ADDRESS] ; -1/2 частки автомайстерні, заг. пл. 418 кв.м, в [ADDRESS] ; -1/2 частки земельної ділянки, площ. 0,04 га для будівництва та обслуговування автомайстерні в [ADDRESS] ; - житлового будинку заг. пл. 68,2 кв.м в [ADDRESS] ; - мотоцикла SKYBIKE KAYO T4-250, н.з. [NUMBER] ; - автомобіля TOYOTA HILUX D, н.з. [NUMBER] . Разом з тим, відповідачем надана довідка МСЕК Серія 12ААВ №579204 від 29.11.2021 року про встановлення [PERSON] третьої групи інвалідності. Однак, суд зазначає, що відсутність у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не є належною обставиною, щоб враховувати її при визначенні розмірів аліментів, а тим більше ця обставина не звільняє батька від обов`язку по утриманню дитини. На додаток, як вбачається з медичної документації, наданої суду стороною відповідача, останньому протипоказана саме важка фізична праця, будь-яких обмежень щодо інших видів робіт не встановлено, доказів такого не надано. З такого, відповідачем не надано докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дитину. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність. Частина п`ята статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.\~192\~СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів (у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів). При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину,є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що на його утриманні перебувають ще діти, на підтвердження чого надав копії свідоцтв про народження, з яких вбачається, що у [PERSON] є батьком повнолітнього [PERSON] , [INFO] , а матір`ю є [PERSON] та неповнолітня [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] . За такого, суд бере до уваги факт наявності у відповідача ще однієї неповнолітньої дитини, а тому при визначенні способу стягнення аліментів суд вважає, що розмір аліментів повинен становити 1/5 частину усіх видів доходу відповідача щомісячно. Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та пояснення сторін, а також вік та потреби дитини, та те, що обидва батьки повинні утримувати своїх дітей, виходячи із принципів справедливості, співмірності та верховенства права, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] ,\~ [INFO] , у розмірі 1/5 частини усіх видів доходу щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини. Відповідно до ч. 1 ст.\~191\~Сімейного кодексу\~України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК Українисуд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментіву межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат, суд вирішує в порядку ст.\~141\~ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, позивачі - у справах про стягнення аліментів. На підставі Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів на утримання дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви про стягнення аліментів в розмірі 1211,20 грн., який визначений Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік». На підставі викладеного,

Outcome: partial