Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за заявою [PERSON] було розпочато досудове розслідування та 23 жовтня 2020 року його затримано без ухвали слідчого судді, проведено обшук, вилучені особисті речі, які визнані речовими доказами та передані на зберігання до камери речових доказів. У той же день його поміщено до ізолятора тимчасового тримання, де перебував до 25 жовтня 2020 року. Підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.157 КК України, йому повідомлено 24 жовтня 2020 року. 25 жовтня 2020 року йому вручено та подано до суду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою ж слідчого судді йому обраний запобіжний захід в вигляді нічного домашнього арешту. У подальшому йому вручено обвинувальний акт, який скеровано до суду. Вироком суду від 04 липня 2022 року його визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.157 КК України, який ухвалою апеляційного суду залишено без змін. Таким чином під слідством та судом він незаконно перебував з 23 жовтня 2020 року по 28 березня 2023 року 29 місяців та 6 днів. Вказав, що такі дії грубо порушили норми процесуального закону та його права. Сам факт знаходження його під кримінальним переслідуванням та факт обрання відносно нього запобіжного заходу, участь у слідчих та судових діях мали стресові наслідки, він вимушений був захищатись від пред`явленого обвинувачення, наймати адвокатів, сплачувати кошти на правову допомогу, що привело до душевних хвилювань, що негативно вплинуло на звичний уклад життя, моральні страждання та переживання. Що також мало наслідок виникнення сварок у родині та за рішенням суду шлюб розірваний. Крім того, значно погіршився стан здоров`я, відкрилась виразкова хвороба дванадцятипалої кишки, ускладнена шлунково-кишковою кровотечею та постгеморогічною анемією важкої стадії. Вказав, що період його перебування під слідством становить 29 місяців 6 днів. Протягом всього цього періоду він вимушений був приймати участь в слідчих діях та судових засіданнях, витрачати час та кошти, що вимагало від нього додаткових зусиль, необхідних для організації життя. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 310 980 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 48\~000 грн., що витрачені на правову допомогу. Просив суд: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в розмірі 310980 грн. грошової компенсації моральної шкоди; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в сумі 48000 грн. в рахунок судових витрат під час досудового слідства та в судах; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь судові витрати в розмірі 20 000 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні. 14 березня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача. Не погоджуючись з доводами позову, представник ГУ Національної поліції в Київській області вказав, що позов про відшкодування шкоди має подаватись до особи, яка таку шкоду завдала. Жодним судовим рішенням не встановлено протиправність дій органів досудового розслідування та не може враховуватись період знаходження справи на стадії досудового розслідування в період, за який позивачеві має відшкодовуватись моральна шкода. Також вважають, що позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди у заявленому розмірі. Судові ж витрати на правову допомогу в кримінальній справі мають вирішуватись в порядку КПК. А судові витрати по даній цивільній справі не підлягають до задоволення, оскільки позивач не надав суду всіх належних доказів на підтвердження таких витрат. 18 березня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що йому не потрібно доводи шкоду, причинно-наслідкові звязки. Порядок відшкодування шкоди, встановлений чинним законодавством, а саме Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Даним законом встановлений мінімальний розмір шкоди, а не граничний. Також ним подано всі докази на підтвердження судових витрат. Просив позов задоволити у повному обсязі. 18 квітня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову представник Київської обласної прокуратури вказав, що СВ Чабанівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області здійснювалось досудове розслідування по обвинуваченню [PERSON] та інших у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.157 КК України. Вироком суду позивача визнано невинуватим у вчиненні даного правопорушення. Але сам по собі факт ухвалення такого вироку суду не може бути автоматичною підставою для стягнення моральної шкоди. Вважають, що позивачем не наведено аргументованих прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході здійснення досудового розслідування, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання негативних наслідків, подій та явищ, переживань. Крім того, строк перебування під слідством та судом становить 20 місяців 11 днів, а саме з 24 жовтня 2020 року по 04 липня 2022 року. Правнича допомога по кримінальній справі мала вирішуватись в порядку КПК. Також позивач не довів свої позовні вимоги в частині судових витрат по даній цивільній справі. Просили відмовити у задоволенні позову. 22 квітня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник Державної казначейської служби України вказав, що служба є неналежним відповідачем. Згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичним даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Оскільки вони жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним, жодної шкоди позивачеві не завдавав, то не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу, внаслідок незаконних дій, зокрема інших державних органів. У таких спорах належним відповідачем є держава, а казначейська служба зобов`язані виконати рішення суду, незалежно чи приймали вони участь у справі. Вважає, що позивач не довів наявності шкоди з боку служби. Просив відмовити в задоволенні позову. У підготовчому судовому засіданні за клопотанням представника позивача змінено коло відповідачів по справі та виключено з їх числа Державну казначейську службу України. 10\~липня 2024\~року судом\~прийнято заяву\~позивача про\~збільшення розміру\~позовних вимог.\~Вказав,\~що ст.8\~Закону України\~«Про Державний\~бюджет на\~2024\~рік» розмір\~мінімальної заробітної\~плати становить\~8000\~грн.\~Тому має\~збільшитись і\~розмір моральної\~шкоди.Остаточно просив суд: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в розмірі 350400 грн. грошової компенсації моральної шкоди; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в сумі 48000 грн. в рахунок судових витрат під час досудового слідства та в судах; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь судові витрати в розмірі 20 000 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду на 08 жовтня 2024 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов. Просив задоволити у повному обсязі. У судовому засіданні представники відповідачів Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що за заявою [PERSON] внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020110400000384 про те, що виявлено трьох осіб чоловічої статі, які знаходячись в с.Новосілки Києво-Святошинського району Київської області, в під`їздах житлових будинків та поблизу житлових будинків на лавках розповсюджували листівки з неправдивою, компрометуючою інформацією про кандидатів в депутати Чабанівської селищної ради [PERSON] , [PERSON] та кандидата на посаду голови Чабанівської селищної ради Киризлієва О.Ф., чим перешкоджали діяльності суб`єктів виборчого процесу. 23 жовтня 2020 року [PERSON] був затриманий, проведено його обшук, вилучено майно, яке відповідною постановою визнано речовими доказами та передані на відповідальне зберігання до камери речових доказів Києво-Святошинського ВП. 24 жовтня 2020 року [PERSON] повідомлено про підозру у перешкоджанні діяльності суб`єкта виборчого процесу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.157 КК України. Ухвалою Києво-Святошинського району Київської області від 25 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання т.в.о. начальника СВ Чабанівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ в Київській області про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано до [PERSON] запобіжний захід нічний домашній арешт з 20 год. до 07 год. строком до 21 грудня 2020 року. 17 грудня 2020 року [PERSON] отримав під відповідальне зберігання речові докази, вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2022 року визнано невинуватим [PERSON] , [INFO] , та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 157 КК України, п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу цього кримінального правопорушення. Запобіжний захід [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у вигляді домашнього арешту скасовано. Вирішено питання речових доказів. Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року вирок районного суду залишено без змін. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позивач перебував під слідством та судом 29 місяців 5 днів. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. У пункті 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21). У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом пункту 1 пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем визначено випадки, за наявності яких особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Зокрема, у зазначеній статті визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У позові [PERSON] просив суд відшкодувати моральну шкоду завдану йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, вручення підозри, пред`явлення обвинувачення та визнання обвинуваченим, визнання підсудним, внаслідок незаконного затримання та обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та покладення із ним обмежень, внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуків, внаслідок накладення арешту на майно. Суд вважає, що відшкодуванню на користь позивача підлягає моральна шкода, завдана його незаконним кримінальним переслідуванням протягом тривалого часу, що включає в себе моральну шкоду, завдану як незаконними обшуками, арештами майна, так і незаконним обранням відносно нього запобіжних заходів. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Отже, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить також від таких чинників, як характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зменшення престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному та повному розмірі. Для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, необхідно встановити тривалість незаконних дій щодо позивача, тобто строк, за який буде розраховуватися розмір відшкодування. Як вказувалось вище, позивач без відповідної правової підстави перебував під кримінальним переслідуванням 29 місяців і 6 календарні дні. Розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом (листопад 2024 року) встановлено на рівні 8000 грн., отже, гарантований державою мінімальний розмір відшкодування становить 233\~333,35 грн. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Отже, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить також від таких чинників, як характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зменшення престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному та повному розмірі. Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18 ). Суд враховує, що за час перебування [PERSON] під слідством та судом також наступні обставини: позивач був затриманий, стосовно нього судом обрано запобіжний захід, який скасований лише вироком суду, перебував на стаціонарно лікуванні в грудні 2020 року, необхідність з`являтись на допити, на судові засідання, надавати свої пояснення, збирати докази, користування правовою допомогою. За таких обставин, суд вважає за можливе збільшити розмір відшкодування моральної шкоди відносно гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який обчислюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що відповідатиме ступеню та глибині душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті та характер моральних страждань. Оскільки позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням 29 місяців 6 днів, у зв`язку із цим йому завдано моральної шкоди, розмір якої слід визначити з урахуванням його доведеності позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, тому моральну шкоду суд визначає в розмірі 300\~000 грн., оскільки позивачем доведено негативний вплив неправомірних дій зазначених органів на його фізичний та психологічний стан, шкоду його діловій репутації. Зазначене дає можливість збільшенню розміру гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди. Також підлягають до задоволення вимоги про стягнення 48\~000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди за отримання позивачем правової допомоги при розслідуванні та розгляду обвинувального акту в суді протягом 29 місяців. Дані витрати підтверджуються договором про надання правової допомоги, квитанцією до прибуткового касового ордеру №703/12-20 від 31 березня 2023 року по договору про надання правової допомоги адвокатом Мартиненком Ю.Д. Такі витрати суд вважає співмірними. Посилання відповідача, що відшкодування таких витрат мало вирішуватись лише у кримінальному провадженні, суд оцінює критично. Так, у даному позові [PERSON] вказує їх завдані матеріальні збитки, завдані неправомірними діями відповідачів. Щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 3\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;\~\~3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Як вбачається з матеріалів справи 17 лютого 2024 року між адвокатом Мартиненком Ю.В. та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги. Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування витрат на правову допомогу, позивачем на підтвердження наданих витрат на правову допомогу було надано договір про надання правової допомоги від 17 лютого 2024 року, квитанцією на оплату правової допомоги в розмірі 20\~000 грн. За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дослідивши, додані представником позивача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, кількість судових засідань, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 гривень, а відтак подана заява підлягає задоволенню. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: approved