Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

03.01.2024 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом у якому, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, а саме 7 546,39 грн, починаючи з 03 січня 2024 року до досягнення повноліття дитини. У порядку ч. 2 ст. 191 СК України стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі за минулий час, а саме з 21.08.2021 року по 20.11.2023 року, на загальну суму 258 670,15 грн. та просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати правничої допомоги адвоката у розмірі 40 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у сторін у шлюбі народилася спільна дочка [PERSON] , [INFO] , яка включно до 20.08.2021 року проживала разом зі своїми батьками. Проте в подальшому на підставі заяви відповідача [PERSON] видано 10.08.2021 судовий наказ про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у Тетіївському районному суді Київської області по справі №940/913/21 з 27.07.2021 і до досягнення дитиною повноліття. В подальшому 30.09.2021 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області. Проте позивач зазначив, що дитина проживає разом з ним з 20.08.2021 по сьогоднішній день, він дитину забезпечує матеріально, займається її вихованням, а отже виконує свої батьківські обов`язки забезпечуючи комфортні умови проживання, якісне харчування, відвідування навчального закладу, розвиваючих гуртків, відпочинку та дозвілля. А тому враховуючи те, що відповідач проживає окремо з 20.08.2021 року і участі в утриманні своєї дитини в повному обсязі не приймає, при цьому ухиляється від сплати аліментів за період починаючи з 21.08.2021 року по 20.11.2023 року (день здійснення розрахунку), що підтверджується доданими до позову матеріалами, а тому наявні всі підстави для стягнення із відповідача аліментів. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновською О.В. від 10 січня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження (а.с. 145, 146). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновською О.В. від 16.02.2024 року призначено проведення процедури врегулювання спору у справі за участі судді. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновською О.В. від 14.03.2024 року цивільну справу передано для визначення складу суду на підставі ст. 33 ЦПК України (а.с. 214). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2024 року обрано головуючого суддю Ключника А.С. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Ключника А.С. від 29.03.2024 р. справу прийнято до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. (а.с. 221). Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 16.04.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача, про розгляд справи у загальному позовному провадженні у справі та зупинено провадження у справі (а.с. 228-229, том 2). Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 25.07.2024 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року - скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2024 року визнано необґрунтованою заяву позивача про відвід головуючого судді Ключника А.С. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.09.2024 постановленої у складі суду під головуванням судді Кравченко Ю.В. відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід головуючого судді Ключника А.С. (а.с. 188-189, том 3). Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направила. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами 04.09.2011 року укладено шлюб, актовий запис №109. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] у поозивача з відповідачем народилася спільна дитина [PERSON] [INFO] . 10.08.2021 року Тетіївським районним судом Київської області видано судовий наказ по справі №940/913/21 про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, починаючи з 27.07.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року в задоволенні заяви представника заявника [PERSON] - адвоката Кобижчи О. І . про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Тетіївського районного суду Київської області від 10.08.2021 року в справі №940/913/21 відмовлено та залишено судовий наказ в силі. Постановою Київського апеляційного суду від 28.02.2023 року вирішено апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Дубового І.А. задовольнити. Ухвалу Тетіївського районного суду Київської області від 18 жовтня 2022 року скасувати. В задоволенні заяви представника боржника [PERSON] - адвоката Кобижчи О.І. про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, в справі за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 18.10.2022 року судовий наказ Тетіївського районного суду Київської області від 10.08.2021 року в цивільній справі №940/913/21 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] щомісячно аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку від дня звернення із заявою і до досягнення дитиною повноліття, визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Тетіївського районного суду м. Києва від 30.09.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається із акту обстеження умов проживання, складеного головним спеціалістом ССДС Святошинського РДА у м. Києві, було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання станом на 11.05.2021 за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що у квартирі чисто є необхідні меблі, [PERSON] , [INFO] має окрему кімнату з відповідними меблями та шкільним приладдям, продукти харчування є в наявності. Дитина проживає разом зі [PERSON] . Святошинською РДА у м. Києві 18.02.2022 на адресу позивача надіслано інформацію №115/02 щодо надання послуги медіація. В результаті якої було проведено 3 (три) зустрічі, проте за рішенням сторони медіацію було припинено. Згідно наданого листа, перекладеного з польської мови від 25.04.2023, Лодзь , за адресою проживання позивача разом з дочкою з житловому будинку в [ADDRESS], 24.04.2023 року було здійснено візит соціального працівника відділу осередкової Муніципального центру соціального забезпечення в Лодзі, за заявою позивача з метою підтвердження належних умов проживання. Встановлено, що [PERSON] ходить до ІІІ-класу початкової школи № [NUMBER] в Лодзі, квартира оснащена з двох кімнат. В розпорядженні малолітньої дитини є кімната. Згідно листа від 20.10.2021 року №40-9785 Святошинської РДА у м. Києві адресованого [PERSON] на її звернення про перешкоджання спілкування з дитиною, повідомило про те, що [PERSON] не перешкоджає їй спілкуватися із дочкою. 16.02.2022 відповідач звернулася до Святошинського ВДВС м. Києва із заявою про повернення виконавчий документ на підставі п. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно листа ССДС від 03.11.2023 №069-069/Ш-95-2567 про результати розгляду заяви позивача, встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва вiд 01.08.2023 у справi за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення мiсця проживання дитини та негайне вiдiбрання дитини, зобов`язано Слyжбу у справах дiтей та ciм'i Святошинсъкої РДА у м. Києві, як третю особу по справi, яка не заявляє самостiйних вимог, надати висновок. Спеціалісти Служби 24.10.2023 через мобільний додаток вайбер поспілкувалися з малолітньою [PERSON] , 2013 р.н. [PERSON] повідомила, що наразі проживає з батьком у Польщі у м. Лодзь. Там відвідує місцеву школу, гуртки, тощо. Дитина повідомила, що спілкується з матір?ю один раз на місяць засобами телефонного зв?язку. Також малолітня [PERSON] повідомила, що сумує за мамою, але хоче проживати разом із батьком. Члени Комісії зазначили, що відповідно до пункту 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов?язаної із захистом прав дитини» спірні питання між батьками щодо виховання дітей розглядаються службою у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, що унеможливлює виконання ухвали Святошинського районний суд міста Києва через відсутність правових підстав. Позивач 18.10.2021 року звернувся до начальника УСЗН Святошинської РДА у м. Києві із заявою про надання соціальних послуг, а саме: інформування, соціальний супровід сімей/осіб, які перебувають у складених життєвих обставинах, консультування, посередництво. Згідно публічного договору про надання послуг у сфері позашкільної освіти (дистанційні послуги) укладеного 01.12.2022 року між ЗПО «ІВІ Львів» та [PERSON] щодо дистанційного навчання [PERSON] , [INFO] , строк дії з 01.12.2022 до 31.08.2023. Згідно публічного договору про надання послуг у сфері освіти (дистанційні послуги) укладеного 01.09.2022 року між ТОВ «Заклад загальної середньої освіти ІВІ Плюс приватна школа» та [PERSON] щодо дистанційного навчання [PERSON] , [INFO] , у період з 01.09.2022 до 31.08.2023. 01.09.2021 року [PERSON] уклав публічний договір про надання послуг у сфері позашкільної освіти (дистанційні послуги), заява на приєднання №0109/01 з ПЗ «Заклад позашкільної освіти «ІВІ на Теремках» щодо дистанційного навчання, строк з 01.09.2021 до 31.08.2022 р. Згідно публічного договору про надання послуг у сфері освіти (дистанційні послуги) укладеного 01.09.2022 року між ПЗ «Заклад позашкільної освіти «ІВІ на Теремках» та [PERSON] щодо дистанційного навчання [PERSON] , [INFO] в період з 01.09.2022 до 31.08.2023. Згідно публічного договору про надання послуг у сфері освіти (дистанційні послуги) від 30.08.2021 року укладеного між ТОВ «Заклад позашкільної освіти «ІВІ Плюс приватна школа» та [PERSON] щодо дистанційного навчання, строк договору з 30.08.2021 по 31.08.2022. Відповідно до листа ССДС від 08.11.2023 №40-2176 встановлено те, що дитина повідомила про спілкування з матір?ю один раз на місяць засобами телефонного зв`язку. Також малолітня [PERSON] , [INFO] , повідомила, що сумує за мамою, але хоче проживати разом із батьком. Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація, у межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу території відповідної територіальної адміністративно- одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Протоколом Км н 78/23 від 24.04.2023 перекладеного з польської мови встановлено, що за адресою проживання [ADDRESS] прибув державний виконавець районного суду, під час дій, проведених у приміщенні встановлено, що є дві кімнати та здійснено їх опис, також є туалет та кухня. Згідно довідки SP.170.4317.68.2022, встановлено, що [PERSON] , [INFO] навчається в школі подставовій №170 в Лодзі в 3а класі. Згідно довідки SP.170.4317.38.2023 встановлено, що [PERSON] , [INFO] реалізує свій освітній обов`язок в школі подставовій №170 в Лодзі в 4а класі. Також ТОВ «Заклад загальної середньої освіти ІВІ Плюс приватна школа» видав довідку від 17.08.2022 №01-31/50, якою підтверджує навчання [PERSON] , [INFO] в 4 класі за наказом №43-у від 30.08.2021 по теперішній час. Згідно довідки №97 від 19.09.2023 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] навчається в 5 класі ТОВ «Київська гімназія «Міжнародна школа М`Андрик» з 01.09.2023 року. Згідно договору 01/041022 від 04.10.2022 [PERSON] уклав договір в інтересах [PERSON] з ФОП [PERSON] про надання таких послуг: музичне навчання, навчання мистецтву, навчання образотворчому мистецтву, навчання театрального мистецтва, навчання мовам і навичкам спілкування, навчання швидкісному читанню. Згідно договору 060323/1 від 06.03.2023 [PERSON] уклав договір в інтересах [PERSON] з ФОП [PERSON] про надання таких послуг: музичне навчання, навчання мистецтву, навчання образотворчому мистецтву, навчання театрального мистецтва, навчання мовам і навичкам спілкування, навчання швидкісному читанню. Окрім зазначених доказів, позивач надає документи щодо відпочинку, а саме: договір публічної оферти про надання послуг з організації відпочинку від 13.12.2021 укладеного між ТОВ «Файно Тур» та [PERSON] ; рахунок фактуру №319 від 22.07.2022 р. на суму 640 грн; договір про надання туристичних послуг №2023/38/1 від 27.06.2023 укладеного між ТОВ «Джоін АП» та [PERSON] разом із рахунком фактурою на суму 55 400,00 грн; договір про надання туристичних послуг №2023/73 від 04.10.2023 укладеного між ТОВ «Джоін АП» та [PERSON] разом із рахунком фактурою на суму 74 850,00 грн. [PERSON] уклав договір №13122021/2 від 13.12.2021 року про надання послуг в інтересах [PERSON] , [INFO] , а саме щодо абонементу з плавання з 14.12.2021 по 11.01.2022. На підтвердження оплати вказаних послуг по укладених позивачем договорам, позивач приєднав до матеріалів справи відповідні квитанції про оплату навчання [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що відповідач [PERSON] здійснювала переказ коштів на рахунок позивача 25.12.2022 та 13.07.2022 на загальну суму 6 000,00 грн., 12.07.2023 у розмірі 5 000,00 грн, 28.12.2023 у розмірі 2 000,00 грн. На підтвердження витрат щодо придбання одягу для дитини в матеріалах справи наявні такі квитанції: від 17.09.2021 15:36:26 на суму 1016,00 грн; 02.10.2021 17:19:16 на суму 947,00 грн; від 09.10.2021 13:40:59 на суму 996,25 грн; інтернет-замовлення від 24.10.2023, 18:29 купальник двійка та купальник двійка Shiesser для дівчат. Позивач неодноразово звертався до відповідача із електронним та поштовими листами від 22.05.2022 року 22.03.2023 року та 22.11.2023 року в яких описував життя спільної дочки та просив перерахувати йому 50% витрати на утримання дитини понесених ним. Відповідно до пропозиції від 14.12.2023 року позивача, дубльованої також електронним листом 20.12.2023 року про укладення договору про відшкодування половини витрат на забезпечення дитини за минулий період від 14.12.2023 року адресованої відповідачу, вбачається що ним пропонується відповідачу у вказаному проекті договору сплатити половину суми понесених витрат позивачем відшкодувати на його банківський рахунок у розмірі 260 670,15 грн до 29.03.2023 року, призначення платежу «відшкодування витрат на забезпечення дитини відповідно до п.6 договору про відшкодування половини витрат на забезпечення дитини за минулий період від грудня 2023 року. Як вбачається із електронної переписки між позивачем на відповідачем, 21.10.2021 р. позивач просив надати йому згоду на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку, 21.10.2021р. відповідачем надано відповідь, де зазначила, що вона дуже любить свою дитину та сильно сумує за нею, і вона не може дати такої згоди на виїзд дитини за кордон з позивачем через те, що вона боїться що позивач вивезе дитину за кордон та сховає, додавши, що дитина не іграшка і їй необхідна материнська любов. 18.11.2021 року позивач звертався до Святошинського районного в м. Києві центру соціальних служб із заявою де просив провести йому психологічну підтримку та його 8-річній дитині [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Згідно ст. 48 Конституції України кожен громадянин України має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Це положення Основного Закону відтворює вимоги ст. 25 Загальної декларації прав людини щодо забезпечення високої якості життя на засадах соціальної справедливості, досягнення гідного життєвого рівня. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні питання про розмір аліментів, суд виходить із того, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Статтею 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 17). Згідно з ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд наголошує на тому, що позивачем не надано суду належні та допустимі докази про заробіток відповідача, а тому позивачем не доведено, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на дитину у розмірі 7 546,39 грн. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: прожитковий мінімум на дітей від 6 до 18 років - 3 196 грн. Обов`язок утримувати батьками своїх дітей, передбачений ст. 180 СК України, однак даний обов`язок відповідач не виконує та матеріальної допомоги позивачу з приводу утримання малолітньої дитини не надає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши докази, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі не підлягають задоволенню, оскільки позивач звертаючись із вказаним позовом про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі не зазначив, що відповідач є працездатною особою та у неї немає на утриманні інших дітей та непрацездатних членів сім`ї/осіб, що її матеріальне становище та стан здоров`я дозволяє сплачувати вказану суму аліментів, щоб доводило, що вона має можливість та повинна нести матеріальну допомогу на рівні із позивачем щодо утримання дитини. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо вимог про стягнення з відповідача аліментів на минулий період, слід зазначити наступне. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ч.ч. 1, 2 ст. 191 СК України). Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивачем вказаного, що неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем як батьком дитини з 20.08.2021 року та перебуває під його повною опікою, на підтвердження чого він посилається на акт обстеження умов проживання від 11.10.2021 року, проте у вказаному акті не зазначено, що дитина проживає разом з позивачем саме з 20.08.2021 року, отже вказаний факт позивачем не підтверджено. Також позивачем не зазначено, чому дитина проживає з ним саме з 20.08.2021 року, зважаючи на ті обставини, що відповідач по справі зверталася 23.07.2021 року до Тетіївського районного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу на утримання дитини, де позивач був боржником, та на той момент дитина перебувала на повному утриманні відповідача. Позивач має довести, що мали місце: а) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів; б) дії відповідача щодо ухилення від сплати таких аліментів. Суд звертає увагу на те, що позивачем здійснювалися заходи щодо отримання від відповідача 50% витрат понесених ним на утримання дитини у розмірі 258 670,15 грн, що підтверджується відповідними листами, проте у матеріалах справи відсутня відмова та ухилення відповідача від сплати вказаної суми. У даному випадку, ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнула ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини. Таким чином, не заслуговують на увагу доводи позивача, що відповідач ухилялася від сплати аліментів за минулий період, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із аналізу обставин, що склались у справі, з моменту розлучення і до січня 2024 року позивачем не заявлявся позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що свідчить про те, що позивача цілком влаштовувала дана ситуація та цілковите усвідомлення ним даних обставин. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що позивачем надано до суду готівкові чеки іноземного походження з яких не можливо встановити покупки та для кого вони здійснювалися, а тому суд не бере їх до уваги, оскільки це є неналежним доказом, а також такі чеки мають нечитабельний стан. Також позивачем додається до суду розрахунки із заголовком «чим підтверджено», проте вказані розрахунки за періоди з 2021-2023 рр. суд не може брати до уваги, оскільки вони ніяким чином не підтверджують вказані суми у них не заначено дати та не вказано яким чином та на підставі яких розрахунків вони здійснювався, а тому є неналежними доказами відповідно до положень ст. 78 ЦПК України. Згідно матеріалів справи, вбачається, що позивачем подано до суду список покупок із ціною та назвою на загальну суму 543 340,290, проте суд критично відноситься до вказаного доказу, зважаючи на те, що у вказаному списку не визначено ким здійснено вказані покупки, не зазначено номер виписки з банку у цьому списку, реквізити банківської установи, завірені належним чином, кому вказані товари адресувалися, а отже вказаний доказ не є належним та допустимим. На підтвердження надання медичних послуг дитині, позивачем долучено чек від 13.11.2021 р. на суму 650,00 грн консультація лікаря отол. Дитячого та чек від 12.01.2020 консультація лікаря-педіатра на суму 650,00 грн., у яких зазначено вид і вартість проведених маніпуляцій. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, і матір, і батько мають право брати участь у вирішенні питання щодо методів лікування дитини і вибору медичного закладу в межах своїх фінансових можливостей та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Однак позивач не надав доказів погодження свого вибору лікаря, методів лікування і необхідних медичних маніпуляцій із батьком дітей, який має фахову освіту у галузі медицини, що суд враховує як обставину, що має істотне значення. Не надав позивач також і доказів того, що таке погодження неможливо було здійснити з об`єктивних причин. Щодо приватних закладів дистанційного навчання з приводу чого позивач укладав публічні договори за період з 30.08.2021, 01.09.2022, 01.12.2022, 19.09.2023 суд зазначає, що вказане навчання є додатковим, а не основним, зважаючи на те, що дитина навчається у школі у м. Лодзі, Польща, при цьому позивач не надає до суду згоди відповідача на дистанційне навчання дитини у вказаних закладах та узгодження між ними ціни укладених договорів, із матеріалів справи вбачається, що вказане рішення є виключно ініціативою позивача, також не обґрунтовано і не доведено, що такі витрати викликані особливими обставинами. Відповідно до ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Суд зауважує, що позивач повинен надавати всі наявні у нього докази для повного та всебічного розгляду справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову оскільки позивачем не доведено доказами, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, наявності обставин, передбачених ст. 192 СК України. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а в задоволенні позову відмовлено, відшкодування судових витрат не здійснюється. Щодо судових витрат правничої допомоги адвоката у розмірі 40 000,00 грн, суд приходить до наступного висновку. 17.08.2021 року між адвокатом Кобижча О.І. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Дослідивши надані стороною позивача письмові докази, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу є не доведеними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки у матеріалах справи окрім договору про надання правової допомоги відсутні інші докази, які б доводили розмір та обсяг наданих послуг адвокатом, зважаючи на те, що позов розглядався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 29.03.2024 року, а тому у представника позивача було вдосталь часу, для надання відповідних доказів. Оскільки позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивача слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed