Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] через представника [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом до [PERSON] , зазначивши, що з 26.08.2009 по 30.07.2019 вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу, у 2011 році подружжям було інвестовано кошти в будівництво квартири за адресою [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на яку ними було отримано 25.12.2012. Крім того, 21.09.2017 подружжям було придбано автомобіль «Mazda CX-5», д.н.з. [NUMBER] , 2017 року випуску, VIN-код: [NUMBER] . Також, за час шлюбу ними були накопичені грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, які зберігаються у відповідача. Після розірвання шлюбу сторонами не врегульовано спір щодо поділу вказаного спільно набутого майна, а тому позивач звернулася із даним позовом до суду та, із урахуванням уточненої позовної заяви, просить визнати за нею право власності на 1/2 вказаної квартири та автомобіля, а також на грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США. Ухвалою суду від 29.07.2022 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 10.08.2022, із урахуванням ухвали суду від 12.08.2022 про виправлення описки, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 19.09.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. Зокрема, відповідач зазначив, що позивач не приймала матеріальної участі у покупці спірної квартири та автомобіля, оскільки таке майно було придбане за рахунок грошових коштів, отриманих ним в позику від його батька, що підтверджується відповідними розписками. Щодо грошових коштів, то відповідачу взагалі незрозуміло про які кошти йде мова, оскільки під час шлюбу позивачка не працювала, а дохід відповідача не дозволяв робити будь-які заощадження. У відзиві також зазначено, що після розірвання шлюбу, з березня 2019 року діти фактично проживають разом із ним, розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.03.2020 місце проживання обох дітей визначено разом із батьком. Відповідачка після розірвання шлюбу не приймає участі в утриманні та вихованні дітей, з неї стягуються аліменти на користь відповідача за рішенням суду, а у зв`язку з ухиленням від сплати аліментів відносно неї розпочато кримінальне провадження за ст. 164 КК України. Крім того, рішенням суду від 26.08.2021 позивачку визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.03.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 26.08.2009 між [PERSON] та [PERSON] Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №352, після чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 30.07.2019, ухваленим у справі №758/5101/19, шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу прізвища сторін не змінювалися, однак, як з`ясовано в ході судового розгляду, 05.07.2023 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Під час перебування сторін у шлюбі ними була придбана квартира [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу облігацій №18648Б від 28.09.2011, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «АВАЛОН», яке діяло від свого імені та за рахунок активів Пайового недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду закритого типу «ТРОЯНДА» (як продавцем), та [PERSON] (як покупцем), додатку до вказаного договору від 20.02.2012, додаткової угоди №1 до Договору бронювання приміщення №Б-9/8/66 від 28.09.2011. 05.04.2017 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] . Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №305968406 від 27.07.2022, підставою для реєстрації права власності [PERSON] на квартиру зазначено свідоцтво про право власності б/н від 25.12.2012, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу №2067-С/КІ від 24.12.2012. В обґрунтування позову позивач стверджує, що вказана квартира спільно придбана подружжям під час їхнього перебування у шлюбі, у зв`язку з чим наявні підстави для її поділу між сторонами в порядку поділу майна подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 її частину. Відповідач заперечує факт придбання квартири за спільні кошти подружжя, вказуючи на те, що хоча й квартира була придбана під час їхнього з позивачкою шлюбу, однак за грошові кошти, які були отримані ним в позику від його батька [PERSON] . Вирішуючи обґрунтованість таких доводів сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом, спірна квартира придбана на підставі договору від 28.09.2011 та право власності на неї зареєстроване за відповідачем 05.04.2017, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Отже, на спірну квартиру поширюється режим спільної сумісної власності подружжя та наявні підстави для її поділу в порядку поділу майна подружжя. З`ясовуючи обґрунтованість доводів сторін щодо джерела походження грошових коштів, за які було придбано спірну квартиру, суд зазначає наступне. Заперечуючи щодо позову в цій частині, відповідач стверджує, що грошові кошти для купівлі квартири ним були отримані в позику від його батька [PERSON] на підставі відповідних розписок, копії яких містяться в матеріалах справи. За клопотанням відповідача судом було допитано в якості свідка батька відповідача [PERSON] , який пояснив, що у 2010 році він позичив своєму синові [PERSON] грошові кошти в сумі 1 300 000 гривень для купівлі квартири, оскільки син та невістка не мали змоги самостійно придбати житло. Вказану суму грошових коштів він попередньо позичив у свого знайомого [PERSON] , що підтверджується відповідною розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи. Під час допиту свідок [PERSON] також повідомив, що на даний час грошові кошти йому не повернуті. Суд критично оцінює такі показання свідка [PERSON] , оскільки він є батьком відповідача та має зацікавленість у розгляді справи. Із зазначених вище підстав суд також критично оцінює показання свідка [PERSON] , який є рідним братом позивачки та кумом відповідача. Під час допиту свідок, зокрема, повідомив, що він не підтримує зв`язок із сестрою, тоді як із відповідачем спілкується майже щодня. При вирішенні позовних вимог у цій частині суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.09.2024 у справі № 754/9261/19, у якій касаційний суд звернув увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)). Ураховуючи вказаний висновок Верховного Суду, суд критично оцінює наявну в матеріалах справи копію письмової розписки від 17.09.2011, згідно з якою [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 300 000 гривень для купівлі квартири в місті Києві. Крім того, суд визнає неналежним доказом надану відповідачем до суду копію письмової розписки від 10.04.2010, згідно з якою [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 300 000 гривень, оскільки така розписка не містить відомостей щодо цільового призначення отриманих [PERSON] в борг грошових коштів, у тому числі вона не підтверджує, що такі грошові кошти були отримані з метою подальшої їх передачі [PERSON] для придбання спірної квартири. При цьому суд також приймає до уваги, що оригінали відповідних розписок не були надані до суду, а щодо їх місцезнаходження свідок [PERSON] дав суперечливі показання, спочатку повідомивши, що вони зберігаються у відповідача, а потім зазначив, що йому невідомо де вони знаходяться. Із урахуванням наведеного, суд визнає недоведеними твердження відповідача про те, що спірна квартира придбана за грошові кошти, отримані ним в позику від його батька [PERSON] . Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за рахунок одержаних в позику чи особистих коштів відповідача матеріали справи не містять. Підсумовуючи наведене вище, встановивши, що квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , була придбана сторонами за час шлюбу, за відсутності доказів придбання такого майна за особисті кошти сторін, виходячи із презумпції спільності майна подружжя, суд доходить висновку, що наявні підстави для поділу цього майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд не вбачає підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя з огляду на таке. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено. Перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що в даному випадку обставини, що мають істотне значення для відступлення від засади рівності часток подружжя, відсутні. Крім того, суд враховує, що жодною із сторін не заявлялася вимога щодо відступлення від принципу рівності часток подружжя. Із урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою [PERSON] в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про поділ в порядку поділу майна подружжя автомобіля «Mazda CX-5», д.н.з. [NUMBER] , 2017 року випуску, VIN-код: [NUMBER] , то такі вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Як встановлено судом, вказаний автомобіль було придбано [PERSON] в ДП «АВТО Інтернешнл», яке повністю належить іноземному інвестору, на підставі договору купівлі-продажу нового транспортного засобу №М/Т/06/09/2017 від 26.08.2017. Факт оплати вартості автомобіля підтверджується рахунками-фактурами та банківськими квитанціями, копії яких додані відповідачем до відзиву на позовну заяву. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобіль «Mazda CX-5», д.н.з. [NUMBER] , 2017 року випуску, VIN-код: [NUMBER] зареєстрований 21.09.2017 за [PERSON] . Позивачкою заявлено вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач просить відмовити у задоволенні таких позовних вимог, вказуючи на те, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок грошових коштів, отриманих ним в борг від його батька [PERSON] на підставі розписки від 19.08.2017. Оцінюючи доводи сторін у цій частині, суд враховує наступні висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30.03.2016 у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16.06.2021 у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13.01.2016 у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29.08.2019 у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем. Аналіз змісту наведених вище положень законодавства та практики Верховного Суду свідчить про те, що належним та ефективним способом захисту прав у разі поділу неподільної речі, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, є не визнання права власності на певну її частину, а виділення такої неподільної речі у власність однієї із сторін та стягнення при цьому на користь іншої сторони матеріальної компенсації відповідної частки у праві спільної сумісної власності. Ураховуючи наведене, суд вважає, що позивачем у даному випадку обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнання права власності на 1/2 спірного автомобіля, тобто неподільної речі, не призведе до вирішення спору по суті. Вимог щодо виділення такої неподільної речі у власність будь-якої із сторін та стягнення відповідної матеріальної компенсації позивач у даній справі не заявляла. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (п.7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, п.77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц). При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №523/8951/20 (провадження № 61-10813св21). З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного автомобіля з підстав обрання нею неналежного способу захисту своїх прав. Що стосується вимог позивачки про визнання за нею права власності на грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США (як на 1/2 частину наявних у відповідача грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США), то такі вимоги задоволенню не підлягають з огляду на те, що вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. В матеріалах справи відсутні докази як щодо самого факту набуття сторонами під часу шлюбу грошових коштів в сумі 100 000 доларів США та джерела їх походження, так і щодо факту їх наявності у відповідача. Підсумовуючи усе зазначене, встановивши наведені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial