Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі по тексту - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», відповідач 2), у якому, з урахуванням зміни предмета позову просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер № 411 виданого 03 квітня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А. В., укладеного між [PERSON] та ТОВ «ФК «Дніпрофінанстгруп»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39570724 від 08 лютого 2018 року 09:08:53 державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Мельника Д. С., яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 136 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»; скасувати рішення про державну прав та їх обтяжень, індексний номер: 46291785 від 03 квітня 2019 року 19:21:39, приватний нотаріус КМНО Бочкарьова А. В., яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 136,3 кв.м.), житлова площа 75,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1480181180000, за [PERSON] та скасувати реєстраційний запис приватного нотаріуса КМНО Бочкарьової В. В. № 31010616 від 03 квітня 2019 року 19:11:15 на квартиру загальною 136,2 кв.м., житлова площ 75,6 кв.м. з адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1480181180000, за [PERSON] витребувати із володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 132,6 кв.м. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 липня 2008 року між АБ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 08Ф-116, за умовами якого на строк до 21 липня 2018 року останній отримав споживчий кредит в іноземній валюті. У забезпечення зобов`язань згідно з кредитним договором від 21 липня 2008 року № 08Ф-116 між позивачем та АБ «Брокбізнесбанк» 25 липня 2008 року був укладений іпотечний договір, предметом якого стала належна позивачу на праві приватної власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 136,20 кв.м. Позивач також вказує, що між АБ «Брокбізнесбанк» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір від 20 листопада 2017 року № 209 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 08Ф-116 та договір від 20 листопада 2017 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого АБ «Брокбізнесбанк» відступило на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право первісного іпотекодержателя за вищевказаним іпотечним договором від 21 липня 2008 року. 07 лютого 2018 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задовольнило свої вимоги за кредитним договором шляхом реєстрації права власності на іпотечну квартиру на підставі рішення державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» м. Київ Мельника Д.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39570724 від 08 лютого 2018 року. Позивач вважає, що реєстрація права власності на належну йому квартиру за іпотекодержателем відбулась незаконно, без його згоди як власника, зважаючи на дію мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановленого Законом від № 1304-VII від 03 червня 2014 року. Також вказував на те, що був відсутній попередній дозвіл органу опіки та піклування на укладення договору щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти. Крім того, позивачу стало відомо, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис від 03 квітня 2019 року № 46291785 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири № 411 від 03 квітня 2019 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». З огляду на те, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» незаконно зареєструвало за собою право власності на спірну квартиру, відповідно останнє не мало право укладати правочин щодо відчуження квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. У жовтні 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] не визнає вимоги позову в повному обсязі. Зазначає, що відповідач є добросовісним набувачем, квартира набута ним правомірно. Щодо оспорювання законності переходу права вимоги за кредитним та іпотечним договором, оспорювання договору відступлення права вимоги, порушення порядку державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», про що позивач зазначає в позовній заяві, не стосується предмета спору, а є предметом розгляду в межах інших судових проваджень ініційованих позивачем. Зазначає, що станом на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу у спірній квартирі прописаних осіб не було, тому дозвіл органу опіки та піклування на укладення договору щодо нерухомого майна не потрібен. У січні 2020 року [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] та в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус КМНО Бочкарьова А. В., в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 411 від 03 квітня 2019 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», та стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 лютого 2013 року вона уклала шлюб з [PERSON] . У період шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Оскільки спірна квартира належала її чоловіку [PERSON] на праві власності, їх спільні діти були зареєстровані у цій квартирі за адресою: [ADDRESS] . У подальшому їй стало відомо, що право власності на квартиру, у якій зареєстровані малолітні діти, було зареєстровано за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». А згодом ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» уклало договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] . Вищезазначений договір купівлі-продажу [PERSON] вважає недійсним, оскільки на укладення вищевказаного правочину був необхідний попередній дозвіл органу опіки та піклування. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] та в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса КМНО Бочкарьова А. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та об`єднано з первісним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року за клопотанням представника позивача, провадження у даній цивільній справі зупинено до розгляду цивільної справи № 753/21152/18 за позовом ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування майном та за зустрічним позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп», за участю третьої особи, як не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» м. Київ Мельника Д. С., про скасування рішення про реєстрацію права власності, а також до розгляду цивільної справи № 755/7287/19 за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», Державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» м. Київ Мельника Д. С. про скасування рішення та реєстраційного запису державного реєстратора про реєстрацію права власності та визнання дій неправомірними, та набрання рішеннями у даних справах законної сили. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року поновлено провадження у даній справі та призначено її в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. У лютому 2024 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмета позову, у якій він посилався на те, що формулювання позовних вимог у первісному вигляді не забезпечить позивачу ефективний захист його порушених прав. Зазначив про те, що у урахуванням того, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 08 лютого 2018 року задовольнив свої вимоги за рахунок майна позивача шляхом реєстрації за собою права власності на квартиру відповідно до рішення реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Мельника Д. С., та після цього ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відчужило спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 411 від 03 квітня 2019 року, то у цьому випадку єдиним належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача буде - витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статей 378, 388 ЦПК України. Таким чином, не змінюючи підстав позову, позивач просив суд витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 136,2 кв.м. на користь [PERSON] . У березні 2024 року представником [PERSON] - адвокатом Луценком В. В. подано до суду додаткові пояснення по справі, відповідно до яких сторона позивача указує на те, з огляду на те, що рішенням про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то у такому випадку договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03 квітня 2019 року підлягає визнанню недійсним, а рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А. В. № 31010616 про державну реєстрацію прав, скасуванню. Оскільки усупереч дії мораторію відбувся фактичний перехід до іпотекодержателя ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна, без дотримання вимог закону, що свідчить про те, що квартира вибула з власності позивача не з його волі згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України. Зазначає, що такі умови відчуження спірної квартири на користь [PERSON] мали б викликати сумнів в останнього, який, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності відчужувача на спірну квартиру, і за необхідності отримати правничу допомогу, мав би зважати на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу чотирикімнатної квартири вартістю 100 000,00 дол. США, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Порушені права позивача підлягають захисту шляхом витребування спірної квартири на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України з володіння останнього власника [PERSON] , що призведе до ефективного захисту порушених прав позивача. У березні 2024 року представник [PERSON] - адвокат Луценко В. В. подав до суду заяву про зміну предмета позову шляхом доповнення новою вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39570724 від 08 лютого 2018 року 09:08:53 державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Мельника Д. С., яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 136 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року прийнято до розгляду вищезазначені заяви про зміну предмета позову. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року за клопотанням представника [PERSON] - адвоката Луценка В. В., позов [PERSON] в інтересах [PERSON] та і інтересах [PERSON] , до [PERSON] , ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», за участю третьої особи - приватного нотаріуса КМНО Бочкарьова А. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним - залишено без розгляду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. У жовтні 2024 року представник [PERSON] - адвокат Пархуць В. Д. подав до суду додаткові пояснення по справі, у яких зазначив про те, що у січні 2018 року позивач отримав від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вимогу (іпотечне повідомлення) про виконання зобов`язань за кредитним договором, в якій зазначалося, в тому числі про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами на підставі відповідних правочинів про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, укладених 30 листопада 2017 року між банком та відповідачем. Зазначає про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Представник відповідача 1 - Докаленка А.В. заперечив проти задоволення позовних вимог, послався на їх безпідставність з мотивів наведених у заявах по суті та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача 2 - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» також в судове засідання під час розгляду справи по суті не з`явився, як і жодного разу у підготовче судове засідання, при цьому будучи повідомленим про розгляд справи належним чином. Будь-яких заяв, клопотань з процесуальних питань від нього не надходило. При цьому, відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, а також врахувавши неявку представника відповідача 2, а також встановлені процесуальним законом строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у його відсутність, який був належним чином повідомленим про день та час судового засідання, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд установив, що з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 08Ф-116 від 21 липня 2008 року, між АБ «Брокбізнесбанк» та позивачем було укладено іпотечний договір від 25 липня 2008 року, згідно з яким останній передав в іпотеку належну йому на підставі свідоцтва про право власності від 06 травня 2008 року квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 73 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса; передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання по Кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору; продажу Іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підстав договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору. Пунктом 7.5 Договору іпотеки передбачено, що за рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку, передбаченому цим Застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке визнається сторонами договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, та чинним законодавством України. 30 листопада 2017 року між АБ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договори про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, на підставі яких право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». У січні 2018 року позивач отримав від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вимогу (іпотечне повідомлення в порядку статей 35, 37, 38 Закону України «Про іпотеку») від 04 грудня 2017 року про погашення заборгованості за кредитним договором у тридцятиденний строк та звернення стягнення на іпотечне майно. Після чого [PERSON] письмово звертався до відповідача і банку про надання йому відповідних доказів щодо переходу прав вимоги за кредитним та іпотечним договором, а також розрахунку заборгованості, одна вказані листи були проігноровані первісним та новим кредиторами. 08 лютого 2018 року державний реєстратор КП «Центр державної реєстрації» м. Київ Мельник Д.С. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39570724, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 136,2 км. м, житловою площею 75,6 кв. м, за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». З інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі вказаного рішення 07 лютого 2018 року державним реєстратором Мельником Д.С. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 24732048 про право приватної власності цього товариства на спірну квартиру. Як вбачається із витягу Реєстру територіальної громади міста Києва, станом на 19 серпня 2018 р. в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спірна квартира [ADDRESS] , загальною площею 136,2 км. м, житловою площею 75,6 кв. м, належить на праві власності третій особі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2019 року, укладеного з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». За змістом статей 11, 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. theUnitedKingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Позов у цій справі поданий позивачем у зв`язку з тим, що він вважає, що майно вибуло з його власності, без його згоди. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Звідси випливає, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування запису про реєстрацію речових прав, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договорів не відповідають належному способу захисту, що є підставою для відмови в позові в цій частині. Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку (в редакції чинній на момент звернення). Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19). Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20)». Отже, враховуючи те, що наданий [PERSON] кредит в іноземній валюті є споживчим, а спірна квартира використовувалась [PERSON] як єдине житло, суд приходить до висновку, що предмет іпотеки не міг бути примусово стягнутий іпотекодержателем на підставі дії Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до довідки від 25 червня 2008 року про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] зареєстрований з 26 серпня 2008 року за адресою: [ADDRESS] , а тому доводи відповідача [PERSON] , що спірна квартира не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними. Відповідно до статті 388 ЦК України витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 127/15802/15-ц). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) визначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічні висновки також викладені і в постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 205/3243/17-ц (провадження № 61-14763св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 202/589/18 (провадження № 61-12611св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 199/8662/16-ц (провадження № 61-6424св20). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Згідно із пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з володіння добросовісного набувача є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, проте вона вибула з власності позивача не з його волі. Тому суд вважає, що право позивача підлягає захисту шляхом витребування спірної квартири від [PERSON] . З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини. Часткове задоволення позову та витребування спірного майна у відповідача як добросовісного набувача на користь позивача не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушеного права позивача. Крім того, суд зазначає, що за змістом частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Тобто, у разі витребування майна від добросовісного набувача його права та інтереси підлягають захисту у порядку, передбаченому частинами третьою-четвертою статті 390 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 61-38621св18. Також добросовісний набувач може захистити своє право на отримання сплачених ним за договором купівлі-продажу грошових коштів, шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірна квартира вибула поза волею його власника (позивача), а в інший спосіб порушене право сторони позивача не може бути захищено, суд дійшов висновку про витребування із чужого незаконного володіння відповідача (набувача цього майна) спірної квартири на користь позивача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial