Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. \~27 вересня 2024 року до суду з цією позовною заявою, посилаючись на ст. 316, 317 ЦК України, звернулася [PERSON] яка проживає по [ADDRESS] до Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області, адреса: вул. М. Леонтовича, 47 м. Тульчин Тульчинського район Вінницька область про зняття обтяження на нерухоме майно. Даний позов обґрунтовано наступним. [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] . Власниками інших частин житлового будинку, а саме 5/12 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] є [PERSON] та частини вказаного житлового будинку [PERSON] , який помер [INFO] , однак спадщина після його смерті ще не переоформлена. Позивачка має намір відчужити належну їй частину житлового будинку, однак як вияснилося під час підготовки документів для відчуження будинку, що на даний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] накладено обтяження у виді заборони відчуження об`єкта нерухомого майна згідно виконавчого листа № 2-21 від 15 березня 2004 року, виданого Тульчинським районним судом про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Ощадний банк України» 5847,15 грн заборгованості та 58,47 державного мита. Позивачка вказує, що [PERSON] був прописаний за адресою [ADDRESS] , але ніколи не був і не являється на даний час власником чи співвласником житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. З інформації , яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомостях з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що заборона на нерухоме майно від 17 вересня 2004 року накладена на будинок за адресою [ADDRESS] , належний [PERSON] як власнику даного житлового будинку. Тобто [PERSON] був помилково вказаний як власник даного житлового будинку під час накладення арешту, його право власності за вказаним боржником на час накладення арешту не було перевірено. В зв`язку з вказаним вище позивачка звернулася до суду з даним позовом в якому просить зняти обтяження заборону на нерухоме майно, накладену 17 вересня 2004 року, реєстраційний номер обтяжень 1313222, відповідно до виконавчого листа № 2-21 від 15 березня 2004 року виданого Тульчинським районним судом, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в тому числі на належну [PERSON] 1/3 частину зазначеного житлового будинку. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 2 жовтня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 18 жовтня 2024 року. 14 жовтня 2024 року надійшла заява в.о. начальника Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області, згідно якої останній справу просить розглянути без представника відділу. Ухвалою Томашпільського районного суду від 18 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 12 листопада 2024 року. Доводи учасників справи. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовільнити в повному обсязі. Зазначила, що їй не відомо хто приписав боржника [PERSON] в належному їй будинку, хто є співвласниками житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] точно сказати не змогла. Їй відомо, що стягувачем є ВАТ «Ощадний банк України». Представник відповідача Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області в судове засідання не з`явився, однак в.о. начальника Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області, направив на адресу суду заяву, згідно якої справу просить розглянути без представника відділу. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення позивачки, розглянувши заяву представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] є власником 1/12 частини житлового будинку з господарчими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії та номер 199 від 20 лютого 2015 року. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33932497 [PERSON] є власником 1/12 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] , форма власності приватна. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23964591, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину /2422/11.09.2009/ виданого Томашпільською державною нотаріальною конторою є власником частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] , форма власності приватна спільна часткова. Відповідно до довідки № 107 від 25 серпня 2023 року виданої Томашпільською селищною радою Тульчинського району вінницької області [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 березня 2004 року у цивільній справі № 2-21 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Вінницького обласного управління Томашпільського безбалансового відділення Ощадного банку № 10001/02 до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості по кредиту, позов задоволено частково, розірвано кредитний договір від 4 травня 1995 року укладений Томашпільським безбалансовим відділенням ощадбанку № 10001/02 та [PERSON] , стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» 5847,15 грн заборгованості і 58,47 грн державного мита. Вказане рішення набрало законної сили 16 квітня 2004 року. Як видно з відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на житловий будинок [ADDRESS] накладено обтяження заборона на нерухоме майно на підставі виконавчого листа 2-21 від 15 березня 2004 року виданого Тульчинським районним судом, власником даного будинку вказано [PERSON] . З відповіді в.о. начальника тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області наданої на запит позивачки [PERSON] , Тульчинський відділ ДВС у Тульчинському районі Вінницької області на заяву про надання виконавчого листа № 2-21 від 15 березня 2004 року виданого Тульчинським районним судом про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» 5847,15 грн заборгованості і 58,47 грн державного мита, повідомляє, що згідно ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягував та боржник. Так як [PERSON] не є стороною виконавчого провадження у відділу немає правових підстав для надання запитуваної інформації. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт/заборону, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У пунктах 1, 2 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом з ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначений вичерпний перелік підстав за яких виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна. В усіх інших випадках, як вбачається з ч.5 ст.59 цього Закону, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Судом встановлено, що рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 березня 2004 року справі № 2-21, ухвалено за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Вінницького обласного управління Томашпільського безбалансового відділення Ощадного банку № 10001/02 до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості по кредиту, отже позивач [PERSON] не могла бути стороною у виконавчому провадженні, що відкрите на підставі звернення рішення до виконання. При цьому зі змісту даного рішення суду вбачається, що з [PERSON] і [PERSON] стягнуто солідарно на користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» 5847,15 грн заборгованості і 58,47 грн державного мита. В порядку виконання даного рішення було накладено арешт на будинок, що розташований по [ADDRESS] частини якого на даний час належить позивачці [PERSON] , відомостей про те, що вказаний житловий будинок перебував чи перебуває у власності боржника [PERSON] матеріали справи не містять. Позивачка [PERSON] зазначає, що у вказаному виконавчому провадженні вона не є стороною. Згідно із частиною першою статті 4 Закону від 21 квітня 1999 року № 606 XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на майно боржника; Відповідно до ст. 5 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством. Отже, через наявність арешту (обтяжень) на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, а тому це право підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття обтяження на нерухоме майно, оскільки цю перешкоду можливо усунути не інакше як в судовому порядку. Водночас, у ситуації, що склалась, суд не вбачає протиправних дій з боку Тульчинського відділу державної виконавчої служби, оскільки, отримавши виконавчий лист, державний виконавець діяв відповідно до своїх повноважень. В пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 вказано, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. У справі, що розглядається, позивач пред`явив позовні вимоги до Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області, який не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт, отже, останній є неналежним відповідачем у цій справі. Згідно ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З наведеної правової норми вбачається можливість залучення до участі у справі співвідповідача та заміна неналежного відповідача лише за клопотанням позивача, при цьому суд позбавлений можливості самостійно залучити до участі у справі належного відповідача. Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. В піддготовчому засіданні судом було роз`яснено позивачу її права та обовязки, в тому числі право заявляти клопотання про заміну відповідача належним відповідачем. Разом з тим, позивач клопотання про заміну неналежного відповідача належним відповідачем не надала, тому суд не може замінити неналежних відповідачів. Відповідно ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, беручи до уваги викладене, оскільки позов пред`явлено до неналежних відповідачів, з клопотанням про заміну неналежного відповідача належним відповідачем позивач не зверталася, а суд не вправі за власною ініціативою вчиняти вказані дії, суд доходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн, а тому враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed