Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

Заступник керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , в якому просив: - усунути перешкоди власнику - Миколаївській обласній державній адміністрації (Миколаївській обласній військовій адміністрації) в користуванні та розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1642 земельної ділянки площею 1000 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:05:031:0048 по [ADDRESS] , укладеного 17.10.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] на цю земельну ділянку; - усунути перешкоди власнику - Миколаївській обласній державній адміністрації (Миколаївській обласній військовій адміністрації) в користуванні та розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом зобов`язання [PERSON] повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) земельну ділянку площею 0,1 га. з кадастровим номером 4810136600:05:031:0048 по [ADDRESS] . В обґрунтування позову прокурор вказав наступне. Пунктами 32 та 32.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», зарахувавши її за функціональним призначенням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904551 від 19.08.2010 року, з кадастровим номером земельної ділянки 4810136600:05:031:0048, який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011049800676. У подальшому, 01.09.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу № 2181 вищевказаної земельної ділянки, на підставі якого [PERSON] 22.12.2010 р. отримала державний акт серії ЯЛ № 611623 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:031:0048, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011049800984. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.05.2016 р. у справі № 488/5414/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16.08.2016 р. та постановою Верховного Суду від 29.08.2019 р., задоволено позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва, і, зокрема: -визнано незаконним і скасовано пункт 60 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01.10.2009 р. № 38/30, пункти 32, 32.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25.06.2010 р. № 47/51 про надання дозволу, затвердження проекту землеустрою та передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1000 кв.м із кадастровим номером 4810136600:05:031:0048 по [ADDRESS] ; - визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.09.2010 р. № 2181, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо спірної земельної ділянки; - визнано недійсним виданий [PERSON] державний акт від 22.12.2010 р. серії ЯЛ № 611623 про право власності на спірну земельну ділянку; - витребувано із незаконного володіння [PERSON] спірну земельну ділянку у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та в користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Прокурор зазначив, що судовими рішеннями було встановлено, що рішення Миколаївської міської ради щодо затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки було прийнято Миколаївською міськрадою з перевищенням повноважень та з грубим порушенням вимог законодавства. Крім цього, було встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду (квартал 43 урочища «Жовтневого») і перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Після пред`явлення прокурором позову у цивільній справі № 488/5414/14-ц, [PERSON] , з метою ухилення від виконання рішення суду у даній справі, здійснила відчуження спірної земельної ділянки [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу від 17.10.2014 р. за реєстр. № 1652. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. 17.10.2014 р., та здійснено відповідний запис за № 7374555 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Прокурор вважає, що перебування у власності [PERSON] спірної земельної ділянки суперечить закону, оскільки незаконність її вибуття з державної у приватну власність відбулась з порушеннями закону, що вже встановлено вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили. Юридичний статус земельної ділянки не змінювався, вона продовжує належати до земель державного лісового фонду, а саме - до території зелених насаджень загального користування, тому [PERSON] , так як і його попередники - [PERSON] та [PERSON] , не може бути її власником, а ця земельна ділянка не може використовуватись для індивідуального житлового будівництва. Посилаючись на викладене, прокурор просив позов задовольнити. У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав, просив їх задовольнити. Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) надав заяву про слухання справи у його відсутність та письмові пояснення, в яких підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 87-91). Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, їх представник - адвокат Татарінов В.П. у судовому засідання заперечував проти задоволення позову у повному обсязі через його безпідставність та необґрунтованість, а також просив застосувати позовну давність до позовних вимог прокурора, та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Крім цього, від представника відповідачів - адвоката Бортика Р.О. надійшов відзив, який долучений до матеріалів даної справи (а.с. 77-83). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» у судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання справи у їх відсутність та задовольнити позов у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч.ч. 1-2 ст. 4 ЦПК України). Судовим розглядом встановлено і це підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що пунктами 32 та 32.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», зарахувавши її за функціональним призначенням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904551 від 19.08.2010 року, з кадастровим номером земельної ділянки 4810136600:05:031:0048, який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011049800676. 01.09.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. за реєстр. № 2181, за яким право власності на земельну ділянку перейшло до [PERSON] . В подальшому, на підставі цього договору, [PERSON] 22.12.2010 р. отримала державний акт серії ЯЛ № 611623 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:031:0048, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011049800984. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.05.2016 р. у справі № 488/5414/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16.08.2016 р. та постановою Верховного Суду від 29.08.2019 р., було задоволено позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міськради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку. Згідно вказаних судових рішень: -визнано незаконним та скасовано пункт 60 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01.10.2009 р. № 38/30, пункти 32, 32.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25.06.2010 р. № 47/51 про надання дозволу, затвердження проекту землеустрою та передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1000 кв.м із кадастровим номером 4810136600:05:031:0048 по [ADDRESS] ; - визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.09.2010 р. № 2181, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - визнано недійсним виданий [PERSON] державний акт від 22.12.2010 р. серії ЯЛ № 611623 про право власності на земельну ділянку; - витребувано із незаконного володіння [PERSON] спірну земельну ділянку у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та в користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Вищезазначеними судовими рішеннями було встановлено, що рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року в частині затвердження проекту землеустрою та передачу в приватну власність [PERSON] земельної ділянки державної власності площею 1000 кв. м по [ADDRESS] , було прийнято Миколаївською міськрадою з перевищенням повноважень і з порушенням вимог статтей 20, 116, 117, 141, 149 Земельного кодексу, статтей 7, 17, 24, 31, 57 та пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Також суди дійшли висновку про те, що спірна земельні ділянка належить до земель державного лісового фонду (квартал 43 урочища «Жовтневого») та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Вибуття цієї ділянки з державного лісового фонду відбулось з порушенням визначеної пунктом «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України заборони передачі земель лісогосподарського призначення з державної у приватну власність, та без дотримання передбаченого ст.ст. 141, 149 ЗК України, порядку припинення прав постійного землекористувача щодо неї. Крім цього, судовими рішеннями було встановлено, що відведення спірної земельної ділянки було здійснено без висновку Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, чим порушено вимоги статті 20 ЗК України щодо зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення. Окрім того, в силу п. 5 ч. 1 ст. 31 ЛК України розпорядження зазначеною ділянкою належало до компетенції Миколаївської обласної державної адміністрації, а не Миколаївської міської ради. З огляду на викладене, суди при розгляді цивільної справи № 488/5414/14-ц, дійшли висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] протиправно заволоділи земельною ділянкою площею 1000 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:05:031:0048 по [ADDRESS] . Вказані судові рішення набрали законної сили. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Після пред`явлення прокурором позову у справі № 488/5414/14-ц, 17.10.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. за реєстр. № 1652, згідно якого право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] . Про перехід права власності приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. як державним реєстратором 17.10.2014 р. було здійснено запис № 7374555 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України). В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України). Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України). Як вже зазначалося вище, судовими рішеннями у цивільній справі № 488/5414/14-ц було встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду урочища «Жовтневе» та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України). До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України). Місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону (пункт 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц ). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК України). З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (ч. 1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. При цьому фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)), зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна. З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 72)). Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевої набувачки. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою. У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia ("суд знає закони"), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56-6.58), від 7 вересня 2022 року (пункт 10.76)) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 року у справі № 488/2807/17). Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: -зміст правочину не повинен суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; -правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на наведене і те, що власник спірної земельної ділянки в особі уповноваженого органу не виявив волю на відчуження спірної земельної ділянки у приватну власність, то [PERSON] та [PERSON] незаконно набули право власності на спірну земельну ділянку, і [PERSON] не мала права розпоряджатись нею, зокрема, шляхом укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] . Відтак договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.10.2014 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] за реєстр. № 1652, підгягає визнанню недійсним на підставі ч. ч. 1,2 ст. 203 ЦК України, ст. 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ від 01.07.2004 р., - у разі визнання на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Суд знаходить також обґрунтованими вимоги прокурора про усунення перешкод власнику спірної земельної ділянки шляхом зобов`язання [PERSON] повернути її у власність держави в особі Миколаївської обласної державої адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації), оскільки підставою для державної реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку став саме договір купівлі-продажу від 17.10.2014 р., який суд визнав недійсним. Щодо застосування позовної давності до вимог за даним позовом, то суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давніості, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15,16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Тому встановленню підлягає момент, з якого саме часу Миколаївська ОДА дізналася про порушення прав держави. Так, із матеріалів справи вбачається, що листом від 08.12.2021 року за вих. № 51-11198вих-21 заступник керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва звернувся до Миколаївської обласної державної адміністрації, у якому повідомив про те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, між [PERSON] та [PERSON] 17.10.2014 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого останній набув право власності на спірну земельну ділянку. У зв`язку з цим прокурор просив надати інформацію про те, чи вживалися Миколаївською ОДА досудові заходи щодо припинення порушення використання земельної ділянки і чи пред`являлися відповідні позови у зв`язку з наведеною інформацією. Миколаївська ОДА своїм листом від 14.12.2021 року № 05-67/4912/5-21 надала інформацію про те, що ОДА не вживала досудових заходів щодо припинення користування даною земельною ділянкою, а сума видатків, доведених у 2021 році на утримання ОДА, не дозволяє здійснити видатки на оплату судового збору для звернення до суду із відповідним позовом. Матеріалами справи не встановлено, що Миколаївська ОДА (Миколаївська обласна військова адміністрація) з наявних у неї відомостей могла знати про вищевказані обставини раніше, ніж прокурор своїм листом у грудні 2021 року повідомив її про відповідні порушення, тому суд вважає, що позивач позовну давність не пропустив. Відтак підстав для її застосування суд не вбачає. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь Миколаївської обласної прокуратури належить стягнути сплачений по справі судовий збір.

Outcome: approved