Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 27 жовтня 2020 року в м. Київ навпроти будинку № 8-А по вул. Тираспольська потяг скоїв наїзд на їх (позивачів) сина [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. За фактом ДТП було внесено відомості до ЄРДР за № 12020100070003081 та розпочато досудове розслідування. У довідці про причину смерті [PERSON] зазначено - «пішохід травмований поїздом». Унаслідок смерті сина їм (позивачам) спричинено матеріальну та моральну шкоду. Моральна шкода полягає в тому, що загиблий був особою молодого віку, не мав власної сім`ї, мав міцні та стійкі життєві зв`язки лише з батьками. Сталий життєвий устрій їх (позивачів) був непоправно змінено з незалежних від них обставин. До смерті сина в них (позивачів) було звичне життя, в якому син займав важливе місце. Вони (позивачі) втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з своєю дитиною, який відновлений бути не може. Вони (позивачі) проживали з загиблим однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом та проживанням. Унаслідок смерті сина вона (позивачі) назавжди позбавлені можливості отримувати від сина підтримку та допомогу, як моральну так і матеріальну, і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Вони (позивачі) мали правомірні сподівання отримувати від свого сина допомогу в майбутньому. З часом їм (позивачам) доведеться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Також вони (позивачі) позбавлені можливості спостерігати як в загиблого могла з`явитись своя сім`я, діти та відповідно внуки. Крім втрат, пов`язаних з підтримкою та допомогою, вони (позивачі) відчувають біль та страждання через смерть свого сина, оскільки смерть дитини є найтяжчою втратою для батьків і не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані. Попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Емоції, пов`язані зі смертю, є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть сина стала різкою психотравматичною подією. Їх (позивачів) страждання, пов`язані зі смертю сина, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією. Вони (позивачі) оцінюють розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті по 250000 грн. кожному. Саме такий розмір на їх (позивачів) думку є розумним і справедливим, а також зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. Матеріальна шкода полягає у понесенні витрат на спорудження надгробного пам`ятника на могилі сина в розмірі 56770 грн. [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на свою користь 250000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина. [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на свою користь 250000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина, та 56770 грн. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника. У судове засідання позивачі та їх представник - адвокат Таргоній В.М. з`явилися, представник подав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі та участі позивачів. У судове засідання представник відповідача не з`явився, по телефону повідомив, що не заперечує проти розгляду справи без його участі з урахуванням обставин, викладених у поданому до суду відзиві на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що відповідач позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти відшкодування [PERSON] витрат на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 56770 грн. та стягнення на користь позивачів по 30000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Досудовим розслідування у кримінальному провадженні встановлено відсутність вини машиніста електропоїзда, який перебував на момент пригоди у трудових відносинах з відповідачем, та доведено, що ця пригода сталася внаслідок порушення загиблим вимог інструкцій, правил, положень та саме його необережних дій. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у ній доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для його відкладення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 15). 27 жовтня 2020 року приблизно о 7 годині 50 хвилин в [ADDRESS] , електропотяг 7313 під керуванням машиніста [PERSON] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який вибіг на залізничні колії у невстановленому для цього місці. [PERSON] від отриманих травм помер в кареті швидкої медичної допомоги. За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020100070003081 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. 9 лютого 2020 року було призначено судово-медичну експертизу з приводу причини смерті [PERSON] . Постановою слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м. Києві від 31 травня 2021 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12020100070003081, було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 129-130). Відповідно до висновку експертного дослідження № 011-4267-2020, проведення якого було закінчено 24 листопада 2020 року, смерть [PERSON] настала від відкритої черепно-мозкової травми. Ураховуючи характер та локалізацію виявлених ушкоджень, об`єм травми, ознаки струсу тіла, накладання чорної маслянистої речовини на одязі, наявність крововиливів в ділянках ушкоджень, а також їх інтенсивність та забарвленість, дані обставини випадку, експерт зазначив, що виявлені тілесні ушкодження виникли незадовго до настання смерті від дії тупих предметів, при залізничній травмі - ударі частинами рухомого залізничного транспортного засобу в ліве стегно, в напрямку справа - наліво, ззаду наперед з подальшим відкиданням тіла на ліву бічну поверхню. Під час удару (первинного контакту), потерпілий знаходився у вертикальному чи наближеному до нього положенні та був звернутий лівою половиною до виступаючих частин транспортного засобу. Виявлені тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті [PERSON] . У результаті судово-токсикологічного дослідження крові не знайдено: метиловий та етиловий спирти, а також пропіловий, бутиловий, аміловий спирти та їх ізомери. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. За змістом частин 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Пункт 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України вказує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. За змістом до частин 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частиною 2 ст. 1193 ЦК України закріплено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Такі правові висновки також зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відсутність вини машиніста електропотягу та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). У судовому засіданні встановлено, що у даному випадку причиною нещасного випадку стала особиста необережність [PERSON] та пряме нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті. За таких обставин, на переконання суду, доводи позивачів про спричинення їм моральних страждань через смерть [PERSON] знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про те, що позивачі мають право на відшкодування завданої їм моральної шкоди за рахунок відповідача. Позивачі зазнали значних моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями, викликаними втратою рідного сина. При цьому, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги, що смерть [PERSON] стала наслідком його грубої необережності та пряме нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначає з урахуванням того, що позивачі втратили сина, що унаслідок наїзду на загиблого електропоїздом у них змінився та був порушений нормальний спосіб життя, вони понесли значне потрясіння, страждання через смерть близької людини, що змусило докладати додаткових зусиль для нормалізації свого життя, а тому, ураховуючи ступінь вини потерпілого, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, суд робить висновок, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, пов`язаної зі смертю [PERSON] , підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню грошові кошти в розмірі по 60000 грн. на кожного. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] понесла витрати на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 56770 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 16-20). Зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1767,70 грн. (1 відсоток від присудженої до стягнення суми). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial