Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

У грудні 2023 року до Малиновського районного суду м. Одеси через систему «Електронний суд» звернувся з позовом представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА» 22.05.2005 укладено кредитний договір №05/02/2005/980-К/3 на підставі якого ВАТ КБ «НАДРА» надав відповідачу 1 кредитні кошти на суму 150000,00 грн. Того ж дня, з метою виконання умов кредитного договору між [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА» було укладено договір поруки №05/02/2005/980-П/3. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.03.2008 р. у справі №2-2812/2008 стягнено солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у сумі 278032,46 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.11.2020 у справі №2-2812/2008 замінено сторону стягувана з ВАТ «КБ «Надра», як вибулої сторони, на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Оскільки, судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривали час, враховуючи, що таке прострочення с триваючим правопорушенням, кредитор - позивач вправі вимагати стягнення з боржника відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 % процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання аж до повного його виконання. Таким чином, представник позивача просив суд стягнути з відповідачів солідарно інфляційні витрати і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 171338,56 грн. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.01.2024 року по справі було відкрито провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача надійшла до суду заява, в якій він просить розглядати справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомлено, заяв та клопотань від нього до суду не надходило, відзив до суду не подано. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.02.2005 року між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON] укладено кредитний договір №05/02/2005/980-К3, предметом якого було надання позичальнику коштів в розмірі 150000,00 грн. Також, з метою виконання умов кредитного договору між [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА» було укладено договір поруки №05/02/2005/980-П/3.. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.03.2008 р. у справі №2-2812/2008 стягнено солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у сумі 278032,46 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.11.2020 у справі №2-2812/2008 замінено сторону стягувана з ВАТ «КБ «Надра», як вибулої сторони, на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Отже, частиною 1\~ст.626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно\~ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до\~ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З огляду на ч.1\~ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначено, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої\~статті 92 Конституції України\~засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2\~ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~ст.625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) викладено висновок, що\~ст.625 ЦК України\~поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). При цьому, у\~ст.625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч.1\~ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1 та 2\~ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Згідно з ч.1 та 2\~ст.18 ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У разі невиконання рішення суду діє загальне правило про настання відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої\~ст. 625 ЦК України. Оскільки ані боржником, ані поручителем не виконано рішення суду про стягнення боргу за договором позики, яке є його грошовим зобов`язанням, тому на них може бути покладена відповідальність, передбачена\~ст.625 ЦК України. Згідно зі\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 625 ЦК України\~не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання. Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 171338,56 коп.: інфляційне збільшення за період з 01.05.2017 по 23.02.2022 - \~131141,92 грн.; 3% річних за період з 01.05.2017 по 23.02.2022\~ 40196,64 грн. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі\~ст.141 ЦПК України\~та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідачів та стягнути з [PERSON] , [PERSON] судовий збір у розмірі 3028,00 грн. у рівних частках з кожного.

Outcome: approved