Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 20 травня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Буринського районного суду Сумської області від 10 червня 2022 року, і вони є батьками [PERSON] , [INFO] . Оскільки, син [PERSON] , на даний час проживає разом з позивачем в будинку де створені належні умови для виховання, навчання та відпочинку дитини, відповідач з квітня 2022 року проживає окремо, не цікавиться життям, здоров`ям та розвитком дитини, матеріально не утримує, позивач просить визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком по [ADDRESS] , а судові витрати покласти на нього. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 20 червня 2023 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Конотопського району Сумської області, про визначення місця проживання дитини закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору (а.с.77-78). Постановою Сумського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Спасьоненка О.В. задоволено, ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 20 червня 2023 року скасовано, а цивільну справу направити для продовження розгляду до Буринського районного суду Сумсбкої області (а.с.119-120). Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 21 грудня 2023 року задоволено заяву судді Гука Т.Р. про самовідвід у вказаній цивільній справі, і розпорядженням в.о.голови Буринського районного суду Сумської області від 21 грудня 2023 року справу передано до Путивльського районного суду Сумської області (а.с.139,145-146). Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином (а.с.160зв.,161,166зв.,172,173,177зв.,179,186,191). Крім того, до відповідача ухвалами Путивльського районного суду Сумської області від 29 травня 2024 року було застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу (а.с.175,181). Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову покладалась на розсуд суду (а.с.150). Суд, заслухавши представника позивача, який позов підтримав, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на таке. Судом встановлено, що сторони з 20 травня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Буринського районного суду Сумської області від 10 червня 2022 року, і вони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.7-9). Відповідно до довідки виконавчого комітету Буринської міської ради від 27 січня 2023 року [PERSON] , позивач у справі, зареєстрований та проживає по [ADDRESS] разом з сином [PERSON] , батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] (а.с.15). Відповідно до копій свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок та технічного паспорту власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.10-14). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 24 січня 2023 року [PERSON] , відповідач у справі, була зареєстрована по [ADDRESS] з 16 січня 2017 року по 2 січня 2023 року (а.с.17). Відповідно до довідки, складеної депутатом Буринської міської ради Ліщенком І.М. 30 січня 2023 року, під час обстеження господарства [ADDRESS] було встановлено, що за вказаною адресою зареєстрований та проживає за вказаною адресою. Мати дитини [PERSON] з 10 квітня 2022 року з дитиною не проживає, вихованням сина займається батько [PERSON] (а.с.16). Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання по [ADDRESS] проживають батько [PERSON] , син [PERSON] , дід [PERSON] та баба [PERSON] . Для навчання, виховання та розвитку дитини створені належні житлово-побутові умови проживання. Мати дитини [PERSON] з 10 квітня 2022 року за вказаною адресою не проживає, її місце знаходження невідоме (а.с.19). Відповідно до висновку органу опіки і піклування Конотопської районної державної адміністрації №32-Д від 27 березня 2023 року вважається за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] (а.с.48-49). Згідно з ч.ч.7,8\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3\~ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ\~(далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом\~ст.31 ЦК України\~малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Згідно з ч.ч.12\~ст.160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. В силу ч.1\~ст.141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення положень\~ст.161 СК України\~свідчить, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Принципом 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої\~статті 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, а також - висновок органу опіки та піклування, з огляду на сталість соціального зв`язку дитини та батьків, ступінь виконання батьками своїх обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, а також відсутність негативного впливу на її виховання і розвиток, суд вважає розумним визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] .

Outcome: approved