Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

19.03.2024 р. представник позивачів звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 05.11.1997 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 001642, посвідчений Південно-Українською товарною біржею «Славутич», згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок [ADDRESS] , загальною площею 29,0 м.кв., розташований на земельній ділянці загальною площею 592,0 м.кв. За умовами вищевказаного договору, [PERSON] повністю сплатила [PERSON] вартість вищевказаного нерухомого майна ще до підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна, тобто зазначений договір відповідав усім суттєвим умовам договору, визнаних такими законом та необхідних для договорів даного виду. На підставі договору, 06 листопада 1997 р. Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації проведено державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за [PERSON] , про що зроблений відповідний запис за № 181/32399, реєстрація будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не проводилась. З листопада 1997 р. [PERSON] почала володіти нерухомим майном, вільно ним користувалась. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] в П`ятій Запорізькій державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа № 476/2022, згідно якої спадкоємцями [PERSON] є син [PERSON] та донька [PERSON] . Постановою від 31.03.2023 р. державний нотаріус відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу від 05.11.1997 р. не посвідчений нотаріально. Посилаючись на ст.ст.47, 227 ЦК України (в ред. 1963 р.), ЗУ «Про товарні біржі», за позовом представник позивачів просить: визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05.11.1997 року, зареєстрований Південно-Українською товарною біржею «Славутич», укладений між [PERSON] та [PERSON] дійсним; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , за кожним по частини. Ухвалою від 12.04.2024 р. відкрито провадження у справі і призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 07.06.2024 р. 07.06.2024 р. підготовче судове засідання відкладено на 28.06.2024 р. на підставі п.1 ч.2 ст.197, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 28.06.2024 р. підготовче судове засідання відкладено на 17.07.2024 р. на підставі п.1 ч.2 ст.197, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 17.07.2024 р. підготовче судове засідання відкладено на 04.09.2024 р. у зв`язку з неможливість фіксації судового процесу через відсутність електропостачання до приміщення суду. 04.09.2024 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 08.10.2024 р. 08.10.2024 р. розгляд справи відкладено на 11.11.2024 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та за відсутності позивачів, позов підтримує, просить задовольнити. Представник третьої особи П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори направив до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач, представник третьої особи Південно-Української товарної біржі «Славутич» та третя особа [PERSON] до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву та пояснень по суті позову не подавали. Суд розглянув справу без участі відповідача та третіх осіб на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивачів та третьої особи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що 05.11.1997 р. між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , який знаходився на земельній ділянці площею 592 кв.м., та був посвідчений Південно-Українською товарною біржею «Славутич», реєстраційний № [NUMBER] (а.с.15). Відповідно до реєстраційного посвідчення Запорізького бюро технічної інвентаризації від 06.11.1997 р. (а.с.14), було зареєстровано право власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] на підставі договору б/н, зареєстрованого на Південно-Українській товарній біржі «Славутич» 05.11.1997 р. р.№ 001642. [INFO] [PERSON] померла (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої входить, зокрема, і будинок за адресою: [ADDRESS] . 20.09.2022 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с.65, 66). З довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 26.09.2022 р. (а.с.88) судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] з 15.02.2000 р. Станом на 25.04.2022 р. інші зареєстровані особи відсутні. 31.03.2023 р. нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори були винесені постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтв про право власності на спадщину у зв`язку із тим, що договір купівлі-продажу нерухомості, був оформлений на Південно-Українській товарній біржі «Славутич» і не був посвідчений нотаріально (а.с.98, 99). Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у листопаді 1997 року, для їх врегулювання слід застосовувати законодавство та норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст.1Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Ст.2 зазначеного Закону України встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Також відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Лише якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР (в редакції від 1963 року), що діяв на час укладення спірного правочину, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає подальшій реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Предметом даного спору є визнання договору купівлі-продажу від 05.11.1997 р. дійсним та визнання за позивачами права власності на частину будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Зі змісту договору купівлі-продажу від 05.11.1997 року вбачається, що цей договір був укладений продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] (а.с.91). По справі вбачається, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05.11.1997 року, який посвідчений Південно-Українською товарною Біржею «Славутич», на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», не підлягав нотаріальному посвідченню. Вказаний договір купівлі-продажу від 05.11.1997 року був зареєстрований у Запорізькому бюро технічної інветаризації, а [PERSON] значиться власником будинку [ADDRESS] на підставі вказаного договору. По справі вбачається, що сторони договору купівлі-продажу дійсно досягли згоди щодо усіх умов цього договору, що підтверджується підписами сторін, усі зобов`язання за договором були виконані сторонами договору у повному обсязі, договір був зареєстрований на підставі ст. 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення даного правочину, а тому за життя [PERSON] набула право власності на спірний житловий будинок та правомірно ним володіла і користувалась. Оскільки за життя спадкодавця [PERSON] вказаний договір купівлі-продажу не був ніким оспорений, тому відсутні підстави піддавати сумніву належним чином зареєстроване у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, право власності спадкодавця на нерухомість, що є підставою для задоволення вимог про визнання договору дійсним. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст.1273 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті [INFO] [PERSON] , як діти спадкодавця (а.с.74,75) та прийняли спадщину, звернувшись 20.09.2022 р. до нотаріальної контори з відповідними заявами. При ухваленні рішення судом враховано наявність в матеріалах справи заповіту, складеного 20.05.1970 р. [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , яка на випадок своєї смерті все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і в загалі все те, що буде їй належати на день смерті, заповіла [PERSON] . Вказаний заповіт був посвідчений Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою за № 2-3610 (а.с.86). Згідно архівної довідки, наданої Запорізьким державним нотаріальним архівом від 30.09.2022 р. (а.с.85), рік народження [PERSON] за даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій не вказано. Аналізуючи надані позивачами докази у сукупності з положеннями діючого законодавства, суд дійшов висновку, що спадкоємці першої черги [PERSON] та [PERSON] , у порядку, визначеному ч.1 ст.1269 ЦК України, прийняли спадщину після смерті матері [PERSON] . В Відомості про прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом або заповітом відсутні. З наведеного суд вважає, що позов є доведеним, обґрунтованим, законним та підлягає задоволенню у повному обсязі. Повний текст рішення складений 25 листопада 2024 року у зв`зку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті у період з 19 по 25 листопада 2024 року.

Outcome: approved