Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

13.07.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, Приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, в якому просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.12.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіної Н.В., скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та припинення її право власності, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.03.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо житлового будинку житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіної Н.В., скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , провести поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за по [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за по [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані наступним. 02.10.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського районного управління юстиції в Житомирській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 386. 09.02.2007 року за спільні кошти ними був придбаний житловий будинок, що знаходиться на [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу житлового будинку від 09.02.2007 року (посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченком М.М., зареєстрований в реєстрі за № 15). Земельна ділянка площею 0,1055 га, розташована за тією ж адресою, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222480401:01:013:0059 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№600796). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 12.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ майна подружжя, предметом якого були житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, що розташована за тією ж адресою, кадастровий номер 3222480401:01:013:0059. Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2019 року у справі № 369/9613/16-ц ухвалено судове рішення за яким розірвано договір про поділ майна подружжя, укладений між [PERSON] та [PERSON] 12.08.2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3588. 22.03.2019 року перевіркою відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 91.12.2026 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею 249,7 кв.м. по [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою. В подальшому встановлено, що 16 березня 2016 року спірний житловий будинок та земельна ділянка були переоформлені колишньою дружиною [PERSON] [PERSON] на її матір [PERSON] , шляхом укладання договору купівлі-продажу від 16.03.2016 року. Вказаний договір засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. При укладенні вказаного договору [PERSON] надала приватному нотаріусу завідомо неправдиву заяву, в якій стверджувала, що вказаний в договорі житловий будинок є її приватною особистою власністю і не є об`єктом спільної сімейної власності. В подальшому, 01.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 249,7 кв.м. по [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою. В той же день приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] вказаного житлового будинку та земельної ділянки. Як підстава виникнення права власності зазначені договори купівлі-продажу відповідно № 2453 та № 2457 від 01.12.2016 року. Позивач зазначає, що письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу від 16.03.2016 року спірного будинку та земельної ділянки, [PERSON] не надавав, при цьому нотаріус при вчиненні нотаріальних дій не витребував відповідної заяви другого з подружжя та не пересвідчився належності [PERSON] вказаного будинку та земельної ділянки на праві спільної сумісної власності. В результаті вчинення даного правочину, продажу житлового будинку та земельної ділянки порушені права [PERSON] , як співввласника частини даного майна. Його не було сповіщено про продаж вищезгаданого майна та відповідно не було зроблено жодних дій, спрямованих на компенсацію йому вартості його частини. На підставі наведеного позивач звернувся з позовом до суду. 01.10.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 05.11.2021 року до суду представником третього відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення представника третього відповідача мотивовані наступним. Позивач в своїй позовній заяві ставить вимогу про поділ спільного сумісного майна подружжя, однак позивач вже звертався до відповідача 3 з позовом з тим самим предметом та з однакових підстав. Києво Святошинським районним судом Київської області по справі № 369/9613/16-ц, та постановою апеляційної інстанції позивачу було відмовлено в задоволенні даної позовної вимоги. Окрім того, рішенням Києво-Святошинського райсуду Київської області від 23.06.2020 року по справі № 369/5104/19 та постановою Київського апеляційного суду по справі № 369/5104/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації відмовлено в повному обсязі. Таким чином, позовна вимога про поділ спільного сумісного майна подружжя повинна бути залишена судом без розгляду, так як з приводу даної вимоги судом першої та апеляційної інстанції вже неодноразово постановлено рішення, яким відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог, а також позивач вже звертався до суду по справі 369/5104/19 з позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації до тих самих відповідачів, однак суди першої та апеляційної інстанції також відмовили в задоволені даних позовних вимог. В своїй позовній заяві позивач вказує, що відповідач 3 відчужуючи житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1505 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 3222480401:01:013:0059, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (надалі - спірне майно) за договором купівлі - продажу від 16.03.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу київської області Дудкіною Н.В. (надалі Договір 1) надала завідомо неправдиву заяву, в якій стверджувала, що спірне майно є її особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п. 20 ППВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З вищезазначеного вбачається, що позивач не є стороною правочину, а тому не має права доводити, що оспорюваний договір купівлі продажу між відповідачем 3 та відповідачем 2, був вчинений під впливом обману з боку відповідача 3, яка надала ніби то неправдиву заяву, в якій стверджувала, що спірне майно є її особистою приватною власністю. Даним твердженням позивач вводить суд в оману, оскільки відповідно до ст. 4 договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстровано за номером в реєстрі 277, з дня набуття чинності даним договором в особисту приватну власність відповідача 3 перейшло спірне майно. Таким чином, відповідач 3 набула право особистої приватної власності на спірне майно з дня набуття чинності договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, а тому посилання позивача не те, що відповідач 3 надала завідомо неправдиву інформацію нотаріусу під час укладення договору 1 є необґрунтованою та неправдивою. Окрім того, звертаючись з даним позовом до суду позивач помилково вважає, що після розірвання судом договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрованого за номером в реєстрі 277, спірне майно, яке було передане за даним договором відповідачу 3 набуває статусу спільного сумісного майна подружжя та підлягає поділу. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Даного висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом, дійшов Верховний суд України у постанові від 20.02.2013 року у справі № 6-158цс12. Оскільки, відповідач 3 набула право особистої приватної власності в момент реєстрації договору про поділ майна подружжя від 12 серпня 2014 року, тобто до його розірвання, тому спірне майно не можна вважати спільним сумісним майном, та здійснювати його поділ, а Відповідач 3 мала право передбачене Конституцією України вільно користуватись, Щодо посилання позивача на ту обставину, що відповідач 3 під час укладення спірного Договору 1 навмисне відчужила спірне майно з метою приховати це майно від примусового відчуження, хочу зазначити, що про те, що спірне майно було відчужене відповідачем 3 на користь відповідача 2 позивачу було достеменно відомо під час розгляду справи № 369/9613/16-ц під головуванням судді Києво-Святошинського райсуду Київської області Усатова Д.Д. та перегляду даного рішення Київським апеляційним судом. Також не підлягає задоволенню вимога позивача щодо недійсності договорів купівлі продажу та витребування майна, оскільки відповідач 3 відчужувала спірне майно на відповідній правовій підставі, а саме - право особистої приватної власності, та в момент вчинення оспорюваних договорів було додержання вимог встановлених чинним законодавством України, а відповідач 2 та відповідач 1 є добросовісними набувачами, які за відплатним правочином набули право власності. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Як вбачається із матеріалів справи оскаржувані договори посвідчені нотаріально. Договір про поділ майна подружжя від 12 серпня 2014 року також посвідчений нотаріально, на момент укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу, договір про поділ майна подружжя від 12 серпня 2014 р. не був визнаний недійсним, під забороною (арештом) спірне майно не перебувало, жодних обтяжень щодо нього не встановлено, а тому як у нотаріусів, так і у відповідача 3 були всі підстави здійснювати операції із нерухомим майном і жодних сумнівів у правомірності таких дій не виникало. 18.11.2021 року до суду представником першого відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Проти заявлених позовних вимог Відповідач 1 [PERSON] заперечує в зв`язку з наступним. 01 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. За даними договорами [PERSON] стала власницею житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,1505 га., яка розташована за тією ж адресою, кадастровий номер земельної ділянки: 3222480401:01:013:0059. Дані договори посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. Позивач просить визнати недійсним вищезазначені договори, проте не зазначає на якій правовій підставі, яку норму закону було порушено при укладені даних договір, щоб дало законну підставу для визнання їх недійсними. Згідно зі ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договори купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки від 01 грудня 2016 року були укладені з дотриманням норм ст. 203 ЦК України, у письмовій формі та нотаріально посвідчені. На час укладення вищезазначених договорів приватним нотаріусом було перевірено та встановлено: - належність продавцю на праві власності майна, що продається; - відсутність податкової застави; - відсутність обтяжень, заборон (арешту), іпотек, інших речових прав; - відсутність відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки. Отже, відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем вищезазначеного житлового будинку і земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Однією з вимог позивача є також визнання недійсним договорів купівлі продажу вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки від 16 березня 2016 року, на підставі яких у власність спірне майно набула Відповідачка [PERSON] . Як підставу визнання недійсним договору купівлі продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки від 16.03.2016 року, позивач зазначає - відсутність згоди позивача на відчуження даного майна, оскільки спірне майно, на його думку, було в спільній сумісній власності Позивача та Відповідачки [PERSON] . Однак, як вбачається з доданих до позовної заяви документів, між колишнім подружжям 12 серпня 2014 року укладено договір про поділ майна подружжя. Відповідно до п. 4 Договору про поділ майна подружжя, «Сторони погодились, що з дня набуття чинності цим договором в особисту приватну власність Сторони-2 (наразі це відповідачка [PERSON] ) переходить житловий будинок зазначений в п. 2.1 ст. 2 цього договору та земельна ділянка зазначена в п. 2.2 ст. 2 цього договору, а в особисту приватну власність Сторони 1 (наразі це позивач) переходить причіп (зазначений в п.2.3 ст. 2 цього договору)». Отже, відповідачка [PERSON] набула 12 серпня 2014 року в особисту приватну власність спірний житловий будинок та земельну ділянку. Тому, при укладенні 16.03.2016 року договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] , це майно вже не перебувало в спільній сумісній власності колишнього подружжя і відповідно згода позивача на укладення таких договорів не потрібна. В позовній заяві позивач на обґрунтування своїх вимог зазначає, що договір про поділ майна подружжя за рішенням Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року розірвано. Проте, рішенням апеляційної інстанції не визнано договір про поділ майна подружжя недійсним з моменту його укладення, що повернуло б сторони в первісний стан, а лише визнано його розірваним, що зумовило лише припинення зобов`язань сторін за таким договором. Отже, станом на сьогоднішній день спірне майно не є спільною сумісною власністю, а тому законних підстав для проведення поділу такого майна між колишнім подружжям не має. Таким чином, спірні договори купівлі-продажу спірного майна від 16.03.2016 року та від 01.12.2016 року було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, підстав для визнання їх недійсними не має і позивачем таких підстав зазначено не було. Також, не обґрунтовано позивачем і підстави для скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності [PERSON] . Не зазначено, відсутність яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давали підстав приватному нотаріусу вчиняти необхідні реєстраційні дії. Не зазначено, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON] , що б дало підставу для визнання його незаконним та скасування. Тому з урахуванням викладеного, представник третього відповідача вважав позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, повідомив суд, що позивач вже звертався до суду в 2019 році з подібним позовом і рішенням Києво-Святошинського райсуду м. Києва 23 червня 2020 року у справі №369/5104/19 (головуючий суддя Пінкевич Н.С.) у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2020 року рішення Києво-Святошинського райсуду Київської області від 23 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Н.В., [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації - відмовлено. 21.12.2021 року до суду від представника позивача надійшла відповіль на відзив, згідно якого останній заперечив проти доводів представника третього відповідача. Ухвалою суду від 20.01.2022 року заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову у справі № 369/9605/21 залишено без задоволення. 14.09.2022 року представником позивача [PERSON] адвокатом Батуріним С.В. через канцелярію суду подано заяву про зміну предмету позову та залучення до справи співвідповідача, яка обґрунтована тим, що після подачі позову, позивачу стало відомо про те, що 02.06.2021 року між відповідачем по справі [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою. Ухвалою суду від 10.11.2022 року відмовлено представнику позивача [PERSON] адвокату Батуріну С.В. в прийнятті заяви про зміну предмета позову та залучення до справи співвідповідача від 14.09.2022 року, заяву про зміну предмета позову та залучення до справи співвідповідача від 14.09.2022 року повернуто. 24.05.2023 року представником позивача [PERSON] адвокатом Батуріним С.В. в судовому засіданні повторно подано заяву про зміну предмету позову та залучення до справи співвідповідача, яка обґрунтована тим, що після подачі позову, позивачу стало відомо про те, що 02.06.2021 року між відповідачем по справі [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою. На підставі вище наведеного, представник позивача просив суд, залучити в якості відповідача у справі № 369/9605/21 [PERSON] та змінити предмет позову, а саме: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02.06.2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та припинити його право власності, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.12.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо житлового будинку загальною площею 249,7 кв.м. по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіної Н.В., визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.03.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо житлового будинку житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіної Н.В., визнати за [PERSON] та [PERSON] , право спільної сумісної власності на нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 249,7 по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за по [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.05.2023 року прийнято заяву представника позивача [PERSON] адвоката Батуріна С.В. про зміну предмета позову. В подальшому розглядати справу з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Батуріна С.В. про залучення співвідповідача задоволено. Залучено до участі в цивільній справі № 369/9605/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, Приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння та поділ спільного майна подружжя, співвідповідача [PERSON] Ухвалою суду від 03.08.2023 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору у цивільній справі № 369/9605/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, Приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та поділ спільного майна подружжя приватного нотаріуса Леденьова Івана Сергійовича. 19.09.2023 року до суду від представника четвертого відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній вважав позовну заяву такою, що задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Позивач [PERSON] пропустив строки звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Так, в своїй позовній заяві позивач посилається на те, що 12.08.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ майна подружжя, предметом якого були житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, що розташована за тією ж адресою. Надалі, постановою Київського апеляційного суд від 12 лютого 2019 року у справі № 369/9613/16-ц ухвалено судове рішення, за яким вищезазначений договір розірвано. В подальшому, позивачем було встановлено, що 16 березня 2016 р. спірний житловий будинок та земельна ділянка були переоформлені колишньою дружиною [PERSON] [PERSON] на її матір [PERSON] . Таким чином, позивач намагається довести суду, що він дізнався про переоформлення житлового будинку та земельної ділянки після 12 лютого 2019 року, тобто, в межах строку позовної давності. Однак, 05.06.2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено рішення у справі № 369/9613/16-ц (провадження № 2/369/727/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яким було відмовлено в задоволенні позову. Ознайомившись з текстом даного рішення стає відомим та зрозумілим, що позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до суду в жовтні 2016 року, в якому просив суд розірвати договір про поділ майна подружжя від 12.07.2014 року та визнати за ним право власності на частину нерухомого майна, а саме житловий будинок, загальною площею 257,1 кв.м та на частину земельної ділянки площею 0,1505 га. Незважаючи на те, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень не зазначаються персональні дані, в тому числі адреса будинку та земельної ділянки, з вказаних даних по площам стає зрозумілим, що мова йде саме про будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, по даній справі постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2019 р. було частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та розірвано договір про поділ майна подружжя від 12.07.2014. Окрім того, в даній постанові згадується ще одне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2015 року у справі № 369/1330/15-ц (провадження № 2/369/1142/15), відповідно до якого [PERSON] у лютому 2015 року звернувся до суду із аналогічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя та поділу майна подружжя. Вказаним рішенням позивачу було відмовлено в задоволенні позову. Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року. Крім того, 23.06.2020 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено рішення у справі № 369/5104/19 (провадження № 2/369/1236/20) за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, яким у задоволенні позову було відмовлено. Ознайомившись з текстом даного рішення стає відомим, що позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до суду у квітні 2019 року. 12.11.2020 року постановою Київського апеляційного суду було частково задоволено апеляційну скаргу представника позивача у наведеній справі та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.06.2020 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації відмовлено. Таким чином, позивачу у справі [PERSON] ще у лютому 2015 року було відомо про, начебто, порушення його цивільних прав, у зв`язку з чим він звертався до суду щодо поділу спільного майна подружжя, а у квітні 2019 року було відомо про, начебто, порушення його цивільних прав, у зв`язку з чим він звертався до суду щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації. Отже, позивачем у справі [PERSON] були порушені строки позовної давності, встановлені ст. 257 ЦК України. Крім того, представник четвертого відповідача вказав, що позивач по справі звернувся до суду з тотожними позовними вимогами. Також представник четвертого відповідача вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного цивільного права. Так, у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року договір про поділ майна подружжя, укладений між [PERSON] та [PERSON] 12.08.2014 року було розірвано. Підставою для розірвання даного договору було невиконання взятих на себе [PERSON] зобов`язань, а саме здійснення доплати, встановленої в п 4.1 цього договору. Таким чином, враховуючи приписи ст. 653 ЦК України, позивач по справі - [PERSON] мав звернутися з позовною заявою до [PERSON] щодо стягнення з неї суми доплати, а не поділу спільного майна подружжя та визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 01.12.2016 р. та від 16.03.2016 р. Крім того, щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу слід зазначити, що у відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Разом з тим, в своїй позовній заяві позивач не вказує, які саме вимоги були недодержані та не вказує підстави визнання правочинів недійсними. Також, представник четвертого відповідача посилається на законність укладання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку. На момент укладання договорів купівлі-продажу від 01.12.2016, 16.03.2016 та 02.06.2021 р. житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, що розташована за тією ж адресою у продавців був повний обсяг повноважень, необхідний для здійснення такого правочину. Крім того, слід зазначити, що з моменту реєстрації договору про поділ майна подружжя від 12 серпня 2014 року, [PERSON] набула права особистої приватної власності на зазначені вище будинок та земельну ділянку. Відповідно, вона могла розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд, без отримання відповідної згоди від [PERSON] . Також слід зазначити, що на зазначені об`єкти нерухомості не було накладено арешт або інші обмеження, щоб унеможливило укладання договорів купівлі-продажу. Відповідно, дії нотаріусів щодо нотаріального посвідчення спірних договорів купівлі-продажу були абсолютно законними. 03.10.2023 року до суду від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення третьої особи на позовну заяву, згідно якого останній повідомив суд, що посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку загальною площею 0,1505 га, за кадастровим номером 3222480401:01:013:0059, розташованих за адресою : [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відбулось з повним додержанням норм законодавства. Протокольною ухвалою суду від 18.09.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника четвертого відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 18.09.2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 18.11.2024 року. У судовому засіданні 18.11.2024 року представник позивача підтримав задоволення позовних вимог, представники першого, третього та четвертого відповідачів заперечили проти задоволення позовних вимог. Треті особи у судове засідання 18.11.2024 року не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені у визначеному чинним законодавством порядку. Суд, заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як зазначає позивач та встановлено судом, що 02.10.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського районного управління юстиції в Житомирській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 386. 09.02.2007 року за спільні кошти ними був придбаний житловий будинок, що знаходиться на [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу житлового будинку від 09.02.2007 року (посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченком М.М., зареєстрований в реєстрі за № 15). Земельна ділянка площею 0,1055 га, розташована за тією ж адресою, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222480401:01:013:0059 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№600796). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 12.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ майна подружжя, предметом якого були житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, що розташована за тією ж адресою, кадастровий номер 3222480401:01:013:0059. Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2019 року у справі № 369/9613/16-ц ухвалено судове рішення за яким розірвано договір про поділ майна подружжя, укладений між [PERSON] та [PERSON] 12.08.2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3588. 22.03.2019 року перевіркою відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 91.12.2026 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею 249,7 кв.м. по [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою. В подальшому встановлено, що 16 березня 2016 року спірний житловий будинок та земельна ділянка були переоформлені колишньою дружиною [PERSON] [PERSON] на її матір [PERSON] , шляхом укладання договору купівлі-продажу від 16.03.2016 року. Вказаний договір засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. При укладенні вказаного договору [PERSON] надала приватному нотаріусу завідомо неправдиву заяву, в якій стверджувала, що вказаний в договорі житловий будинок є її приватною особистою власністю і не є об`єктом спільної сімейної власності. В подальшому, 01 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. За даними договорами [PERSON] стала власницею житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,1505 га., яка розташована за тією ж адресою, кадастровий номер земельної ділянки: 3222480401:01:013:0059. Дані договори посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. В той же день приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] вказаного житлового будинку та земельної ділянки. Як підстава виникнення права власності зазначені договори купівлі-продажу відповідно № 2453 та № 2457 від 01.12.2016 року. 02.06.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку загальною площею 249,7 по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222480401:01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~ \~ \~ \~Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає вірними доводи представника третього відповідача відносно того, що позивач в своїй позовній заяві ставить вимогу про поділ спільного сумісного майна подружжя, однак позивач вже звертався до відповідача 3 з позовом з тим самим предметом та з однакових підстав. Києво Святошинським районним судом Київської області по справі № 369/9613/16-ц, та постановою апеляційної інстанції позивачу було відмовлено в задоволенні даної позовної вимоги. Окрім того, рішенням Києво-Святошинського райсуду Київської області від 23.06.2020 року по справі № 369/5104/19 та постановою Київського апеляційного суду по справі № 369/5104/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації відмовлено в повному обсязі. Посилання представника третього відповідача на те, що позовна вимога про поділ спільного сумісного майна подружжя повинна бути залишена судом без розгляду, так як з приводу даної вимоги судом першої та апеляційної інстанції вже неодноразово постановлено рішення, яким відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог, а також позивач вже звертався до суду по справі № 369/5104/19 з позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації до тих самих відповідачів, оскільки справи № 369/9613/16-ц, № 369/5104/19 та справа № 369/9605/21 повністю не збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обгрунтовують звернення до суду. Доводи сторони позивача, що третій відповідач відчужуючи житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1505 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 3222480401:01:013:0059, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за договором купівлі - продажу від 16.03.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу київської області Дудкіною Н.В. надала завідомо неправдиву заяву, в якій стверджувала, що спірне майно є її особистою приватною власністю, суд вважає помилковими з огляду на наступне. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п. 20 ППВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивач не є стороною правочину, а тому не має права доводити, що оспорюваний договір купівлі продажу між третім відповідачем та другим відповідачем, був вчинений під впливом обману з боку третього відповідача, яка надала ніби то неправдиву заяву, в якій стверджувала, що спірне майно є її особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 4 договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстровано за номером в реєстрі 277, з дня набуття чинності даним договором в особисту приватну власність третього відповідача перейшло спірне майно. Таким чином, третій відповідач набула право особистої приватної власності на спірне майно з дня набуття чинності договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, а тому посилання позивача не те, що третій відповідач надала завідомо неправдиву інформацію нотаріусу під час укладення договору є необґрунтованою та неправдивою. Окрім того, звертаючись з даним позовом до суду позивач помилково вважає, що після розірвання судом договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрованого за номером в реєстрі 277, спірне майно, яке було передане за даним договором відповідачу 3 набуває статусу спільного сумісного майна подружжя та підлягає поділу. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Даного висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом, дійшов Верховний Суд України у постанові від 20.02.2013 року у справі № 6-158цс12. Оскільки, третій відповідач набула право особистої приватної власності в момент реєстрації договору про поділ майна подружжя від 12 серпня 2014 року, тобто до його розірвання, тому спірне майно не можна вважати спільним сумісним майном, та здійснювати його поділ, а третій відповідач мала право передбачене Конституцією України вільно користуватись, Щодо посилання позивача на ту обставину, що відповідач 3 під час укладення спірного Договору 1 навмисне відчужила спірне майно з метою приховати це майно від примусового відчуження, хочу зазначити, що про те, що спірне майно було відчужене відповідачем 3 на користь відповідача 2 позивачу було достеменно відомо під час розгляду справи № 369/9613/16-ц під головуванням судді Києво-Святошинського райсуду Київської області Усатова Д.Д. та перегляду даного рішення Київським апеляційним судом. Також не підлягає задоволенню вимога позивача щодо недійсності договорів купівлі продажу та витребування майна, оскільки відповідач 3 відчужувала спірне майно на відповідній правовій підставі, а саме - право особистої приватної власності, та в момент вчинення оспорюваних договорів було додержання вимог встановлених чинним законодавством України, а відповідач 2 та відповідач 1 є добросовісними набувачами, які за відплатним правочином набули право власності. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Як вбачається із матеріалів справи оскаржувані договори посвідчені нотаріально. Договір про поділ майна подружжя від 12 серпня 2014 року також посвідчений нотаріально, на момент укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу, договір про поділ майна подружжя від 12 серпня 2014 р. не був визнаний недійсним, під забороною (арештом) спірне майно не перебувало, жодних обтяжень щодо нього не встановлено, а тому як у нотаріусів, так і у третього відповідача були всі підстави здійснювати операції із нерухомим майном і жодних сумнівів у правомірності таких дій не виникало. Позивач просить визнати недійсними договори купівлі-продажу спірного майна, проте не зазначає на якій правовій підставі, яку норму закону було порушено при укладені даних договір, щоб дало законну підставу для визнання їх недійсними. Згідно зі ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договори купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки від 01 грудня 2016 року були укладені з дотриманням норм ст. 203 ЦК України, у письмовій формі та нотаріально посвідчені. На час укладення вищезазначених договорів приватним нотаріусом було перевірено та встановлено: - належність продавцю на праві власності майна, що продається; - відсутність податкової застави; - відсутність обтяжень, заборон (арешту), іпотек, інших речових прав; - відсутність відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки. Отже, відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем вищезазначеного житлового будинку і земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Однією з вимог позивача є також визнання недійсним договорів купівлі продажу вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки від 16 березня 2016 року, на підставі яких у власність спірне майно набула Відповідачка [PERSON] . Як підставу визнання недійсним договору купівлі продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки від 16.03.2016 року, позивач зазначає - відсутність згоди позивача на відчуження даного майна, оскільки спірне майно, на його думку, було в спільній сумісній власності Позивача та Відповідачки [PERSON] . Однак, як вбачається з доданих до позовної заяви документів, між колишнім подружжям 12 серпня 2014 року укладено договір про поділ майна подружжя. Відповідно до п. 4 Договору про поділ майна подружжя, «Сторони погодились, що з дня набуття чинності цим договором в особисту приватну власність Сторони-2 (наразі це відповідачка [PERSON] ) переходить житловий будинок зазначений в п. 2.1 ст. 2 цього договору та земельна ділянка зазначена в п. 2.2 ст. 2 цього договору, а в особисту приватну власність Сторони 1 (наразі це позивач) переходить причіп (зазначений в п.2.3 ст. 2 цього договору)». Отже, відповідачка [PERSON] набула 12 серпня 2014 року в особисту приватну власність спірний житловий будинок та земельну ділянку. Тому, при укладенні 16.03.2016 року договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] , це майно вже не перебувало в спільній сумісній власності колишнього подружжя і відповідно згода позивача на укладення таких договорів не потрібна. В позовній заяві позивач на обґрунтування своїх вимог зазначає, що договір про поділ майна подружжя за рішенням Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року розірвано. Проте, рішенням апеляційної інстанції не визнано договір про поділ майна подружжя недійсним з моменту його укладення, що повернуло б сторони в первісний стан, а лише визнано його розірваним, що зумовило лише припинення зобов`язань сторін за таким договором. Отже, станом на сьогоднішній день спірне майно не є спільною сумісною власністю, а тому законних підстав для проведення поділу такого майна між колишнім подружжям не має. Таким чином, спірні договори купівлі-продажу спірного майна від 16.03.2016 року та від 01.12.2016 року було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, підстав для визнання їх недійсними не має і позивачем таких підстав зазначено не було. Також, не обґрунтовано позивачем і підстави для скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності [PERSON] . Не зазначено, відсутність яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давали підстав приватному нотаріусу вчиняти необхідні реєстраційні дії. Не зазначено, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON] , що б дало підставу для визнання його незаконним та скасування. Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, приватний нотаріус Леденьов Іван Сергійович про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та поділ спільного майна подружжя є необґрунтованим. Щодо заяви представника четвертого відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч. 1 ст. 261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Отже, враховуючи що позовні вимоги позивача судом визнані необґрунтованими, але стороною у спорі заявлено про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у застосуванні строку позовної давності до спірних правовідносин. Відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed