Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

02.04.2024 року на адресу суду на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 07.03.2024 року, яка набула чинності 28.03.2024 року, про зміну підсудності справи у порядку загальної підсудності справи, враховуючи реєстрацію відповідачки на території Первомайської міської ради Лозівського району Харківської області з 13.01.2023 року, надійшла позовна заява позивача, подана його представником за довіреністю [PERSON] , в якій позивач просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість у розмірі 244992,91 грн. за чотирма кредитними договорами: - №Р20.00508.004045187 від 21.06.2018 року строком на 48 місяців у розмірі 64197,74 грн., з яких 26244,35 грн. - заборгованості за основним боргом та 37953,39 грн. - заборгованість за відсотками, вимогу за яким 07.07.2023 року було передано позивачеві на підставі договору факторингу №07072023 між первинним кредитором та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»; - №Р20.00508.004164425 від 02.08.2018 року строком на 48 місяців, з яких 36086,29 грн. - заборгованості за основним боргом та 52037,11 грн. - заборгованість за відсотками, вимогу за яким 07.07.2023 року було передано позивачеві на підставі договору факторингу №07072023 між первинним кредитором та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»; - №Z52.19933.004126599 від 25.09.2018 року строком на 48 місяців у розмірі 77175,79 грн., з яких 30646,52 грн. - заборгованості за основним боргом та 46529,27 грн. - заборгованість за відсотками, вимогу за яким 07.07.2023 року було передано позивачеві на підставі договору факторингу №07072023 між первинним кредитором та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»; - №604/2440144-СК від 28.03.2016 року строком на один рік про комплексне банківське обслуговування в АТ «Таскомбанк» у розмірі 15495,98 грн., з яких 6418,48 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 6285,03 грн. - сума заборгованості за відсотками, 1538,32 грн. - сума заборгованості за щомісячними процентами та 1254,15 грн. - сума заборгованості за пенею, яку позивач отримав від первинного кредитора на підставі договору факторингу №НІ/11/3-Ф від 20.05.2021 року. Також просив стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 3674,89 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідачка на протязі 2018 року уклала три договори з АТ «Ідея банк», за якими отримала відповідні кредитні кошти, які у визначений строк не повернула, що після переходу права вимоги до позивача стало підставою для звернення позивача до суду із відповідною вимогою до неї. Крім цього, у 2016 році відповідачка уклала з АТ «Таскмобанк» договір про комплексне банківське обслуговування, де їй була видана банківська картка на яку встановлений кредитний ліміт зі сплатою процентів на користь первиннного кредитора, який вона використовувала, однак кошти вчасно не повернула, що стало підставою для звернення позивача до суду. Ухвалою судді від 22.04.2024 року справу було прийнято до свого провадження та відкрито спрощене позовне провадження у ній без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.79-80). Позивач та його представник про вказану ухвалу були проінформовані засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.82-83), а відповідачка у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.84). Заяви, клопотання у справі від сторін не надходили та інші процесуальні дії у справі не застосовувалися. Відзив з боку відповідачки не надходив. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. При вирішенні справи по суті суд вважає за необхідне надати висновок суд щодо можливості стягнення з відповідачки по кожній з чотирьох заявлених вимог та зазначає, що по жодній із заявлених вимог не може бути застосований строк позовної давності відповідно до норм пунктів 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Відносно договору Р20.00508.004045187 від 21.06.2018 року, судом встановлено, що він був укладений між відповідачкою та первинним кредитором - акціонерним товариством «Ідея банк» - на суму 28039,00 грн. на споживчі потреби на 48 місяців зі сплатою змінною процентної ставки у розмірі 15% з урахуванням маржи первинного кредитора та сплатою первинному кредитору комісії за обслуговування кредиту відповідно до розмірів, визначених в графіках платежів (а.с.17-19). Вказані кошти були відповідачці перераховані 21.06.2018 року, що підтверджується ордером-розпорядженням №1 про видачу кредиту (а.с.21, зворотній бік). Паспорт кредиту як належний доказ при розгляді справи суд до уваги не приймає, оскільки він не частиною кредитного договору та строк його дії склав лише один день 21.06.2018 року (а.с.20). Вимоги до відповідачки були передані позивачу на підставі договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року (а.с.37-38), за яким вимоги щодо відповідачки надійшли у реєстрі боржників №4 на суму, заявлену у позовній заяві у розмірі 64197,74 грн., що підтверджується відповідним витягом (а.с.39), а сам позивач на виконання вимог договору факторингу, враховуючи вимоги п.3.1 щодо попередньої оплати у розмірі 200000,00 грн., здійснив оплату придбаних вимог у повному обсязі 11.07.2023 року на підставі платіжної інструкції №19913 (а.с.40). Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинним кредитором та відповідачкою, факт отримання відповідачкою коштів від первинного кредитора та перехід вимоги у визначеному розмірі до позивача у липні 2023 року. В той же час підстав для задоволення позовних вимог в частині заборгованості за відсотками у розмірі 37953,39 грн. суд не вбачає, оскільки за наданим суду договором розмір відсотків при належній сплаті відповідачкою повинен був скласти лише 11018,04 грн., ще 32213,43 грн. відповідачка повинна була сплати за комісії. Сам договір припинив свою дію 21.06.2022 року. Позивач надав суду виключно розрахунок заборгованості після його отримання 07.07.2023 року без деталізації платежів між первинним кредитором та відповідачкою. Нарахування комісії взагалі є нікчемною умовою договору з боку первинного кредитора на підставі постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Вказаний розрахунок входить до предмету доказування в даній справі, оскільки дозволяє перевірити нарахування первинного кредитора умовам договору від 21.06.2018 року та вимогам законодавства. Без вказаного розрахунку, куди, як вбачається із розміру загальної заборгованості, входили платежі відповідачки, які здійснювалися, встановити вірність нарахування відсотків неможливо. Відповідно за вказаним договором стягненню підлягає виключно тіло кредиту у розмірі 26244,35 грн., в іншій частині вимога за вказаним договором є недоведеною позивачем. Відносно договору №Р20.00508.004164425 від 02.08.2018 року, судом встановлено, що він був укладений між відповідачкою та первинним кредитором - акціонерним товариством «Ідея банк» - на суму 37700,00 грн. на споживчі потреби на 48 місяців зі сплатою змінною процентної ставки у розмірі 15% з урахуванням маржи первинного кредитора та сплатою первинному кредитору комісії за обслуговування кредиту відповідно до розмірів, визначених в графіках платежів (а.с.28-30). Вказані кошти були відповідачці перераховані 02.08.2018 року, що підтверджується ордером-розпорядженням №1 про видачу кредиту (а.с.32). Паспорт кредиту як належний доказ при розгляді справи суд до уваги не приймає, оскільки він не частиною кредитного договору та строк його дії склав лише один день 02.08.2018 року (а.с.30, зворотній бік - 31). Вимоги до відповідачки були передані позивачу на підставі договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року (а.с.37-38), за яким вимоги щодо відповідачки надійшли у реєстрі боржників №4 на суму, заявлену у позовній заяві у розмірі 88123,40 грн., що підтверджується відповідним витягом (а.с.39), а сам позивач на виконання вимог договору факторингу, враховуючи вимоги п.3.1 щодо попередньої оплати у розмірі 200000,00 грн., здійснив оплату придбаних вимог у повному обсязі 11.07.2023 року на підставі платіжної інструкції №19913 (а.с.40). Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинним кредитором та відповідачкою, факт отримання відповідачкою коштів від первинного кредитора та перехід вимоги у визначеному розмірі до позивача у липні 2023 року. В той же час підстав для задоволення позовних вимог в частині заборгованості за відсотками у розмірі 52037,11 грн. суд не вбачає, оскільки за наданим суду договором розмір відсотків при належній сплаті відповідачкою повинен був скласти лише 14811,24 грн., ще 43312,56 грн. відповідачка повинна була сплати за комісії. Сам договір припинив свою дію 02.08.2022 року. Позивач надав суду виключно розрахунок заборгованості після його отримання 07.07.2023 року без деталізації платежів між первинним кредитором та відповідачкою. Нарахування комісії взагалі є нікчемною умовою договору з боку первинного кредитора на підставі постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Вказаний розрахунок входить до предмету доказування в даній справі, оскільки дозволяє перевірити нарахування первинного кредитора умовам договору від 02.08.2018 року та вимогам законодавства. Без вказаного розрахунку, куди, як вбачається із розміру загальної заборгованості, входили платежі відповідачки, які здійснювалися, встановити вірність нарахування відсотків неможливо. Відповідно за вказаним договором стягненню підлягає виключно тіло кредиту у розмірі 36086,29 грн., в іншій частині вимога за вказаним договором є недоведеною позивачем. Відносно договору №Z52.19933.004126599 від 25.09.2018 року, судом встановлено, що він був укладений між відповідачкою та первинним кредитором - акціонерним товариством «Ідея банк» - на суму 31250,00 грн. на споживчі потреби на 48 місяців зі сплатою змінною процентної ставки у розмірі 15% з урахуванням маржи первинного кредитора та сплатою первинному кредитору комісії за обслуговування кредиту відповідно до розмірів, визначених в графіках платежів (а.с.9-11). Вказані кошти були відповідачці перераховані 25.09.2018 року, що підтверджується ордером-розпорядженням №1 про видачу кредиту (а.с.13). Паспорт кредиту як належний доказ при розгляді справи суд до уваги не приймає, оскільки він не частиною кредитного договору та строк його дії склав лише один день 25.09.2018 року (а.с.11, зворотній бік - 12). Вимоги до відповідачки були передані позивачу на підставі договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року (а.с.37-38), за яким вимоги щодо відповідачки надійшли у реєстрі боржників №4 на суму, заявлену у позовній заяві у розмірі 77175,79 грн., що підтверджується відповідним витягом (а.с.39), а сам позивач на виконання вимог договору факторингу, враховуючи вимоги п.3.1 щодо попередньої оплати у розмірі 200000,00 грн., здійснив оплату придбаних вимог у повному обсязі 11.07.2023 року на підставі платіжної інструкції №19913 (а.с.40). Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинним кредитором та відповідачкою, факт отримання відповідачкою коштів від первинного кредитора та перехід вимоги у визначеному розмірі до позивача у липні 2023 року. В той же час підстав для задоволення позовних вимог в частині заборгованості за відсотками у розмірі 46529,27 грн. суд не вбачає, оскільки за наданим суду договором розмір відсотків при належній сплаті відповідачкою повинен був скласти лише 12432,36 грн., ще 35902,56 грн. відповідачка повинна була сплати за комісії. Сам договір припинив свою дію 25.09.2022 року. Позивач надав суду виключно розрахунок заборгованості після його отримання 07.07.2023 року без деталізації платежів між первинним кредитором та відповідачкою. Нарахування комісії взагалі є нікчемною умовою договору з боку первинного кредитора на підставі постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Вказаний розрахунок входить до предмету доказування в даній справі, оскільки дозволяє перевірити нарахування первинного кредитора умовам договору від 25.09.2018 року та вимогам законодавства. Без вказаного розрахунку, куди, як вбачається із розміру загальної заборгованості, входили платежі відповідачки, які здійснювалися, встановити вірність нарахування відсотків неможливо. Відповідно за вказаним договором стягненню підлягає виключно тіло кредиту у розмірі 30646,52 грн., в іншій частині вимога за вказаним договором є недоведеною позивачем. Відносно договору №604/2440144-СК від 28.03.2016 року строком на один рік про комплексне банківське обслуговування в АТ «Таскомбанк», судом встановлено, що він був укладений між відповідачкою та первинним кредитором - акціонерним товариством «Таскомбанк» без визначення суми кредиту з лімітом від 10000,00 грн. до 100000,00 грн. строком на 365 днів з можливістю автоматичної пролонгації на такий період. Вказаний договір містив вказівку на те, що в разі отримання кредиту відповідачка повинна була сплачувати відсотки за його використання. Для обслуговування у первинного кредитора відповідачка отримала дебетову картку по тарифному плану «Кредитка 2625» строком на 36 місяців. Відповідно строк вказаного договору в будь-якому випадку сплинув 28.03.2019 року, коли закінчився строк виданої відповідачці картки, оскільки даних про надання їй інших платіжних карток первинним кредитором суд надано не було. Щодо вказаного договору позивач не надав жодного документу про користування позивачкою кредитним коштами за вказаним договором (навіть не первинного бухгалтерського), окрім заяви на безготівкове перерахування коштів в АТ «Дельта-банк» у сумі 5200,00 грн. від 28.03.2016 року на погашення іншого свого кредитного договору від 06.04.2008 року (а.с.45, зворотній бік). Вимоги до відповідачки були передані позивачу на підставі договору факторингу №НІ/11/3-Ф від 20.05.2021 року (а.с.47-48), за яким вимоги щодо відповідачки надійшли у реєстрі прав вимоги на підставі прийому-передачі реєстру прав вимоги на суму 15495,38 грн., з яких основна сума боргу - 6418,48 грн., заборгованість за відсотками 6285,03 грн., заборгованість за щомісячними процентами - 1538,32 грн. та сума заборгованості за пенею - 1254,15 грн. (а.с.49-50). Суду позивачем був наданий виключно розрахунок заборгованості з моменту, як позивач набув права вимоги. При цьому у зазначеному вище договорі взагалі не йшла мова про подвійні проценти на такий вид неустойки як пеня. При цьому головним для повної відмови у задоволенні позовних вимог в частині даного договору є те, що в порушення вимог п.3.1 підставі договору факторингу №НІ/11/3-Ф від 20.05.2021 року, суду не були надані докази оплати позивачем первинному кредитору сум фінансування, яка у договорі та акті прийому-передачі реєстру прав вимоги позивачем була замальована, що є його правом, однак без надання відповідного первинного бухгалтерського документу про її сплату відсутні підстави вважати, що позивач набув права вимоги до відповідачки після первинного кредитора, тобто позивач в частині вказаного договору взагалі не підтвердив своє право на стягнення з відповідачки будь-якого боргу за договором від 28.03.2016 року. Підсумовуючи, суд приходить до думки, що в даній справі позивач підтвердив заявлені вимоги частково виключно по трьом із чотирьох заявлених договорів: за договором Р20.00508.004045187 від 21.06.2018 року з АТ «Ідея банк» в частині тіла кредиту у розмірі 26244,35 грн., за договором№Р20.00508.004164425 від 02.08.2018 року з АТ «Ідея банк» в частині тіла кредиту у розмірі 36086,29 грн., за договором №Z52.19933.004126599 від 25.09.2018 року в частині тіла кредиту у розмірі 30646,52 грн., а загалом на суму 92977,16 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог позивач не зміг довести як розмір заборгованості, заявленої ним до стягнення, так і факт набуття права вимоги до відповідачки за відповідним договором факторингу. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги у розмірі 92977,16 грн. із 244992,91 грн. заявлених, що становить 37,95% від ціни позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 37,95% від сплаченого при зверненні до суду позивачем судового збору у розмірі 3674,89 грн., що становить 1394,62 грн. Іншу суму сплаченого судового збору слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial