Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Позивачі звернулись до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] у якому просять суд визнати право власності на частку квартири, а саме кожний з них на 1/5 (одну п`яту) частку квартири [ADDRESS] . Обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що згідно відповіді на адвокатський запит від 02.06.2023 року № 199 Відділ (орган) приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації повідомив, що двокімнатна квартира [ADDRESS] приватизована на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ще двох членів сім`ї згідно з розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.12.2008 № 10574 (ці два члени сім`ї - Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ), тобто належить на праві власності вказаним особам, а саме всім співвласникам належить по 1/5 частині даної квартири. Проте надати дублікат свідоцтва про право власності на вказану квартиру Позивачам вказаний Відділ не має права, оскільки видати його можна тільки при особистому зверненні всіх співвласників разом. Але Позивачі повідомляють, що у них немає зв`язку з Відповідачами, тобто іншими співвласниками вказаної приватизованої квартири Зазначають, що позбавлені можливості реалізувати свої правомочності власників частки нерухомого майна, які за змістом ч.1 ст.182 ЦК України та ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникають у них з моменту державної реєстрації права власності на їх частку у квартирі, окрім як на підставі рішення суду про визнання за ними права власності на частки квартири, тому просять позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року в справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. Позивачі у судове засідання не прибули, подали клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, свого представника не направили, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, згідно відповіді на адвокатський запит від 02.06.2023 року № 199 Відділ (орган) приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації повідомив, що двокімнатна квартира [ADDRESS] приватизована на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ще двох членів сім`ї згідно з розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.12.2008 № 10574. Згідно відповіді на адвокатський запит від 22.06.2023 року № 233 Відділ (орган) приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації повідомив, що площа вказаної квартири складає 46,06 кв.м. (дві житлові кімнати площею 27,70 кв.м.), приватизована на п`ятьох членів сім`ї у рівних частках. Також згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 24.05.2023 р. № 33337580 - відомості про вказану квартиру в даному реєстрі відсутні. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит з Департаменту з питань реєстрації КМДА від 05.06.2023 р. № 074/07/1-1356 вбачається, що реєстрація прав на нерухоме майно здіснюється на підставі оригіналів правовстановлювальних документів або рішення суду. Судом встановлено, що Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , а саме [PERSON] з 31.07.1979 по теперішній час, та[PERSON] з 21.11.1969 по теперішній час. Тому згідно закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оскільки на момент приватизації вказаної квартири (12.12.2008 року) Відповідачі були зареєстровані у вказаній квартирі, значить вони брали участь у її приватизації та являються її співвласниками разом з Позивачами в рівних частинах. Відповідно до частини першої статті 258 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, Позивачі можуть отримати замість відсутнього оригіналу дублікат свідоцтва про право власності на квартиру лише за наявності згоди всіх її співвласників. Пунктом 5 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Згідно зі ст.392 ЦК України власник май на може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його власність. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що позивачі разом з відповідачам є співвласниками квартири [ADDRESS] , проте через відсутність спілкування не можуть отримати дублікат свідоцтва про право власності на вказану квартиру. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст. 258, 392 ЦК України,

Outcome: approved