Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

В червні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 2001184766901 в частині незаконно нарахованих сум встановлених як плата за обслуговування кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором, а також зобов`язати відповідача здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № 2001184766901. В обгрунтування позову зазначено, що 30.11.2018 між позивачем та відповідачем укладено Договір комплексного банківського обслуговування № 2001184766901 у вигляді заяви про приєднання до ДКБО, згідно якого, позивачу відкрито кредитну лінію на суму 15000 грн. Договором встановлено, що орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, в тому числі тіло, відсотки, комісії та інші платежі, становить суму в розмірі 12577,58 грн. Позивач вказує, що обов`язки за кредитним договором він виконував належним чином, та, виходячи із наданих виписок сума, яка була сплачена позивачем значно перевищує загальну суму, яка була йому надана за кредитним договором. Крім того, станом на травень 2024 року сума заборгованості складає суму в розмірі 158746 грн., що значно перевищує тіло заборгованості. Позивач вважає, що встановлення в договорі суми, як плати за обслуговування кредитної заборгованості, порушує його права, як споживача послуг, а тому вказані положення договору мають бути визнані недійсними, оскільки вони є незаконними та вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що положення про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими, позивач вказує на наявність підстав для визнання їх недійсними та зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2024, головуючим суддею у справі було визначено Будзан Л.Д . Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 11.06.2024, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із повідомлення (викликом) сторін. В липні 2024 року до суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення на позов, у яких зазначено про те, що несправедливими положеннями договору про споживчий кредит є ті, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. В жовтні 2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на відсутність підстав для визнання укладеного між сторонами кредитного договору в частині недійсним. Відповідач належним чином виконав умови договору, надав позичальнику в користування кошти на попередньо обумовлених умовах та обсязі, а позивач погодився із запропонованими умовами кредитування, самостійно без будь-якого тиску або впливу підписав заяву та отримав кошти на споживчі цілі. Положення Закону України «Про споживче кредитування» передбачають можливість отримання кредитодавцем комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а відтак обґрунтування позовних вимог є безпідставними. Позивач, представник відповідача та представник третьої особи, будучи належним чином повідомленими, в судове засідання не з`явилися, жодних клопотань на адресу суду не подавали. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 30.11.2018 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» укладено заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування № 2001184766901, згідно якої позивачу надано кредитні кошти на споживчі потреби у розмірі 15000 грн. строком на 12 місяців. За умовами зазначеного договору річна процентна ставка складає 47,88 %, та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, в тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі становить 12577,58 грн. Частиною 5 Договору комплексного банківського обслуговування визначені умови надання споживчого кредиту. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що положення договору в частині встановлення плати-комісії за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом порушують права позивача, як позичальника, та як споживача послуг і суперечить нормам цивільного законодавства, а відтак наявні підстави для визнання цих положень недійсними. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача вказав на відсутність підстав для визнання положень договору недійсними. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту;5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. З наявних у справі доказів вбачається, що банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору тощо. За положеннями частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. З наявних у справі доказів вбачається, що позивач приєднався та погодився із умовами Договору комплексного банківського обслуговування АТ «ПУМБ», в тому числі і щодо умов надання споживчого кредиту. Судом встановлено, що відповідно до п. 5.7.3 зазначеного Договору банком визначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному в заяві на приєднання до договору, від початкової (наданої) суми споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Однак, варто вказати на те, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція як обслуговування кредитної заборгованості відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 липня 2021 року, справа № 703/1518/18. Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні даного спору суд враховує те, що у правовідносинах сторін саме позивач є слабшою стороною, як споживач послуг банку, а відтак саме банк зобов`язаний був надати суду докази правомірності встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та навести перелік послуг щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, плата за які перевищує відсотку ставку за користування кредитом, що банком під час розгляду даної справи наведено не було. Також судом при вирішенні даного спору враховано те, що згідно із ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, а тому встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння коштами споживача як слабкої сторони, яка має право на особливий правовий захист у відповідних правовідносинах. Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що встановлення позичальнику плати комісії за щомісячне обслуговування кредитної заборгованості, є несправедливим та нікчемним, в силу положень ст. 228 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження №12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження №12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження №14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша зантересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальжй частині судового рішення, застосувавши відповідні положения норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження №12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заітересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Такий висновок викладено у п. 33.5 постанови Великої палати Верховного Суду № 496/3134/19 від 13 липня 2022 року. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним положення договору комплексного банківського обслуговування в частині нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту не підлягає задоволенню у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, суд вважає, що оспорювані умови кредитного договору в частині встановлення плати комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними в силу вимог закону, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними, в зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Поруч із цим, у зв`язку з тим, що пункт 5.7.3 Договору комплексного банківського обслуговування щодо встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемним, а тому банк зобов`язаний провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену позичальником щомісячну плату за обслуговування кредиту у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором, а тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 1211,20 грн. слід стягнути із відповідача на користь держави.

Outcome: partial