Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він перебуває у шлюбі, зареєстрованому 18 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2355. В період шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю. Позивач зазначив, що в період шлюбу вони з відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2016 року придбали квартиру [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 47,5 кв.м., у тому числі житловою площею 29,2кв.м., право власності на яку 26 квітня 2016 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на [PERSON] . Посилаючись на те, що спірна квартира є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю, позивач просив суд визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 47,5 кв.м., у тому числі житловою площею 29,2кв.м. У липні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 18 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2355. В період шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею. Позивачка зазначила, що в період шлюбу вони з відповідачем за договором купівлі-продажу від 26 квітня 2016 року придбали квартиру [ADDRESS] . Вказувала, що після одруження в 2015 році, у зв`язку із тим, що власного житла в них не було, вони з відповідачем були змушені були проживати в студентському гуртожитку, оскільки у них не вистачало місячного доходу. Стверджувала, що після одруження відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , ніде не працював, жив за рахунок стипендії та фінансової допомоги, яку отримував від держави, як сирота. Оскільки батьків у відповідача не було, то він не мав ніякої фінансової допомоги від близьких родичів, на відміну від неї. Після закінчення навчання в Одеській національній академії харчових технологій, вона продовжила навчання в аспірантурі, та паралельно працювала асистентом кафедри товарознавства та експертизи товарів в Одеській національній академії харчових технологій. Згідно довідки про дохід за формою ОК-7 Пенсійного фонду, її дохід за весь 2015 рік склав 17472,00 грн., що відповідно на той час у відношенні до курсу долара до гривні складало суму, еквівалентну 735,00 доларів США. Зазначила, що коли вона закінчувала навчання в університеті та планувала залишитись працювати в м. Одесі, батьки пообіцяли їй подарувати гроші (сімейні заощадження) на купівлю власного житла, тому вона ще до реєстрації шлюбу, а саме з 2014 року почала шукати підходящу квартиру. В березні 2016 року вона повідомила батьку, що знайшла бажану квартиру та попросила надати грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США, щоб повністю покрити вартість квартири та вчинення нотаріального правочину. Стверджувала, що батько особисто в приміщенні нотаріальної контори в присутності нотаріуса, продавця, доньки та зятя передав їй в дар грошові кошти від себе та матері-для розрахунку за спірну квартиру, які він отримав від ФОП [PERSON] , з яким було укладено договір про управління коштами (в валюті) №00014 від 01 листопада 2008 року. Вказувала, що для всіх присутніх було зрозуміло, що батько дарує їй грошові кошти на купівлю спірної квартири. Факт того, що відповідач підписав нотаріальну згоду на купівлю квартири був для всіх абсолютною формальністю, оскільки на час купівлі спірної квартири вона і її сім`я повністю довіряли відповідачу, який запевнив її батьків про те, що він ніколи не буде на неї претендувати. Стверджувала, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, які були їй подаровані батьками, тому в силу ст. 57 СК України є її особистою власністю. Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,5 кв.м., в тому числі житловою площею 29,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 905940651101 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які включають в себе витрати на правову допомогу, у розмірі 40000,00 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2024 року по справі були роз`єднані позовні вимоги, у одне провадження позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, у друге провадження позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, які були виділені в самостійне провадження (а.с. 1-2). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2024 року, справу [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було передано на розгляд судді Сегеді О.М. Справа отримана суддею 08 квітня 2024 року. Ухвалою суду\~від 08\~квітня 2024\~року у\~справі було\~відкрито провадження\~та призначено\~підготовче судове\~засідання (а.с.\~17). Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 121-122). Ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до судового розгляду ( а.с. 149). Представник [PERSON] , діючий на підставі ордеру від 24 квітня 2024 року, в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні (а.с. 35). Представник [PERSON] , діюча на підставі ордеру від 28 травня 2024 року та договору про надання правничої допомоги №27/05/2024-1 від 27 травня 2024 року, в судовому засіданні підтримала зустрічні позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, первісні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, Раніше надала відзив на первісний позов та письмові пояснення по справі (а.с. 42, 43-46, 58-66, 141-144). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя у повному обсязі, та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України та главою 26 книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено,\~що сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 18 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2355 (а.с. 8). Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повною інформацією про народження [NUMBER] (а.с. 9). Дитина проживає з матір`ю. Встановлено, що позивач [PERSON] на підставі Указу Президента України №69/2022 з 14 грудня 2023 року мобілізований у Збройні Сили України, що підтверджується військовим квитком від 14 грудня 2023 року (а.с. 31 звор.-32). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2024 року шлюб між сторонами розірваний. Встановлено, що в період шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2016 року придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,5 кв.м., житловою площею 29,2кв.м. (а.с. 10). 26 квітня 2016 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,5 кв.м., житловою площею 29,2кв.м. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 905940651101 (а.с. 11, 12). Встановлено, що після закінчення навчання в Одеській національній академії харчових технологій, [PERSON] продовжила навчання в аспірантурі, та паралельно працювала асистентом кафедри товарознавства та експертизи товарів в Одеській національній академії харчових технологій, що підтверджується трудовою книжкою [PERSON] від 27 липня 2010 року (а.с. 104-108). Відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загально обов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7 офіційний дохід [PERSON] за весь 2015 рік склав 17074,26 грн. (а.с. 76-78). Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7 офіційний дохід [PERSON] за весь 2015 рік та за січень- квітень 2016 року склав 11297,80 грн. (а.с. 129-130). З матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2008 року між ФОП [PERSON] та батьком відповідачки за первісним позовом, [PERSON] було укладено договір про управління коштами (в валюті) №00014 від 01 листопада 2008 року, за умовами якого останній передав ФОП [PERSON] грошові кошти в розмірі 21736,00 доларів США та поручив повіреному управління ресурсами за рахунок та риск повіреного (а.с.97-98). Зі змісту листа ФОП [PERSON] за №24/06 від 24 червня 2024 року вбачається, що 22 квітня 2016 року [PERSON] отримав від ФОП [PERSON] 38530,00 доларів США (а.с.96). Суд звертає увагу, що належним чином оформлених доказів щодо отримання грошових коштів [PERSON] від ФОП [PERSON] , матеріали справи не містять. Згідно висновку ПП «Ажіо» від 29 лютого 2024 року №214/24 щодо імовірної ринкової вартості об`єкта нерухомості житлового призначення- двокімнатної квартири [ADDRESS] , імовірна ринкова вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] , станом на 29 лютого 2024 року могла б скласти 1528308,00 грн. без урахування ПДВ, шо в еквіваленті при курсі НБУ станом на дату оцінки 38,2077 грн., становить 40000,00 доларів США (а.с. 13). Відповідно до\~ст.\~60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, до складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі, яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, а також у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 707/1359/16-ц визначив, що той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В зустрічній позовній заяві, позивачка [PERSON] зазначила, що відповідач при укладенні договору купівлі-продажу від 26 квітня 2016 року, надав та підписав нотаріальну згоду на купівлю квартири [ADDRESS] , загальною площею 47,5 кв.м., житловою площею 29,2кв.м. Надаючи оцінку нотаріально посвідченій заяві від 26 квітня 2016 року, згідно з якою [PERSON] надав згоду дружині [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] , суд дійшов до висновку про те, що зазначена заява спростовує твердження [PERSON] про те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю. Зважаючи на те, що [PERSON] не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тому суд вважає, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю, тобто [PERSON] . Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч.1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя, сторонами не спростована. При цьому, суд вважає, що твердження представника відповідачки за первісним позовом про те, що квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,5 кв.м., житловою площею 29,2кв.м. [PERSON] придбала за особисті кошти, які отримала в дар від своїх батьків не знайшли свого підтвердження в процесі судового розгляду, оскільки матеріали справи\~не містять\~належних доказів того, що [PERSON] вісім років тому отримала вказані кошти за нотаріально посвідченим договором дарування для придбання спірної квартири при укладенні договору купівлі-продажу від 26 квітня 2016 року. Крім того, дані твердження спростовуються матеріалами справи, оскільки на час придбання квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2015 року, і кошти, які можливо отримала [PERSON] були надані для придбання квартири для їх сім`ї. Тому,\~самі по\~собі твердження представника [PERSON] про придбання спірної квартири за кошти [PERSON] не можуть бути підставою для визнання за останнью права особистої власності на спірну квартиру. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] , загальною площею 47,5 кв.м., житловою площею 29,2кв.м., особистою власністю, слід відмовити, оскільки позивачка за зустрічним позовом не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї та не довела, що кошти, за які була придбана спірна квартира були її особистою власністю. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та відмови в задоволенні зустрічних позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на майно. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір\~у справі\~за позовом [PERSON] до [PERSON] складає 7641,54\~грн.,\~з яких\~позивачем [PERSON] \~при зверненні\~до суду\~сплачено 1211,20\~(а.с.\~3). Судовий збір\~у справі\~за позовом [PERSON] до [PERSON] складає 15283,00 грн. з яких [PERSON] при зверненні до суду сплачено 9084,00 грн. (а.с. 116). Оскільки позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, то з останньої необхідно стягнути на користь держави 12629,34 грн., з яких 6430,34 грн. за позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та різницю\~в розмірі\~6199,00\~грн.\~за позовні\~вимоги[PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя.

Outcome: approved