Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

в січні 2024 позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом до [PERSON] в якому просив: визнати трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 55 кв.м - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 55 кв.м. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він з 29.12.2012 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Під час перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2016 було придбано спірну квартиру, яка зареєстрована за відповідачкою. Фактично подружні відносини припинені з весни 2022 року. З осені 2022 року відповідачка почала повідомляти йому, що не має наміру проживати з ним однією сім`єю і наголошувала на тому, що він повинен виселитися із спірної квартири, оскільки вона має намір здавати її в оренду. Також у позові зазначено, що позивач неодноразово повідомляв відповідачці про те, що він є таким же рівноправним співвласником квартири, як і вона, і має аналогічні права проживати в цій квартирі, на що отримував відповідь, що поліція за її викликом виселить його з квартири, а вже потім буде доводити, що він є співвласник цієї квартири. Таким чином, зважаючи на наведене, позивач із вказаним позовом до суду, оскільки вважав, що його права порушені і підлягають судовому захисту. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.01.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлені процесуальні строки для подання заяв по суті справи. 19.03.2024 на адресу суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просила позов задовольнити частково, визнавши частки квартири кожному із подружжя відповідно до фактично внесених коштів, а саме: [PERSON] - частка 70,22% загальної площі квартири, [PERSON] - частка 29,78 % загальної площі квартири. У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначила, що через чотири місяці після укладання шлюбу з позивачем, нею був укладений Інвестиційний договір №С1/К116/1 від 25.04.2013 із забудовником на придбання спірної квартири. У цьому договорі не вказуються відомості придбання квартири у спільну сумісну власність, оскільки вказаний договір вона, як інвестор, уклала сама. Вся сума за квартиру була сплачена нею особисто, про що свідчать квитанції про сплату і 29.05.2013 вона отримала довідку №2905/3 від ТОВ «Компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг» про здійснення нею оплати за квартиру згідно умов договору в розмірі 987739,20 грн. Також зазначила про те, що позивач, виходячи із своїх фінансових можливостей на той момент, передав їй грошові кошти в якості оплати за квартиру 29,78 % від її вартості, тобто 294 190 грн., решту суми 70,22 % було внесено нею - 693 549,20 грн. Щодо джерела проходження коштів, відповідачка у відзиві зазначила, що 343 549,20грн. - це її власні заощадження, 140 000 грн. - подаровані кошти її батьками. Грошові кошти в сумі 210 000 грн., що на початку 2013 року по курсу НБУ еквівалентно 26 000 доларів США, - отримані в борг від її рідних братів, які були повернуті частинами в 2016-2017 роках, що на той момент було еквівалентно 8 043 доларів США, в результаті чого її брати отримали позичені нею грошові кошти в еквіваленті в доларах США в 3,23 разів менше, а саме менше на 17 957 доларів США. Згідно їх домовленостей вони дозволили їй не повертати 17 957 доларів США та вважати ці гроші їхнім подарунком. Про передачу грошей від батьків та братів договори не оформлялися, так як ця подія співпала з її пологами. Крім того, позивачка зазначила, що за весь період з моменту заселення в квартиру, з початку 2016 року, і до від`їзду до Німеччини 25.03.2022, позивач жодного разу не сплачував за комунальні послуги. Всі роки комунальні послуги сплачувала вона зі своїх власних коштів. Спільного бюджету в їх сім`ї не було. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, відповідачка просила задовольнити позов частково та поділити майно, визнавши право власності з врахуванням внесених часток кожного із подружжя на придбання квартири, а саме: 70,22 % внесених нею та 29,78% - позивачем. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Тлумаченняст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст. 63СК України). Відповідно до частин третьої-четвертої ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду 04.08.2021 у справі № 553/2152/19. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29.12.2012, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 29.12.2012. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . 25.04.2013 між [PERSON] (далі - інвестор) та ТОВ «Компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг», що за рахунок та в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Ковальська-Голосієво» (далі - фонд) було укладено Інвестиційний договір №С1/К116/1, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку. За цим договором фонд зобов`язується забезпечити будівництво будинку, його введення в експлуатацію та після оформлення та реєстрації права власності фонду на об`єкт, передати об`єкт у власність інвестора в порядку, що встановлений цим договором. Інвестор зобов`язується забезпечити інвестування об`єкта шляхом здійснення інвестиційних внесків (попередньої оплати вартості об`єкта) на умовах, в обсягах та в строки, що передбачені цим договором, а після оформлення і реєстрації права власності фонду на об`єкт, отримати об`єкт у власність у порядку, що встановлений цим договором (п.п. 2.2, 2.3 Інвестиційного договору). Підпунктом 1.1.1. зазначеного договору визначено, що будинок - житловий будинок [ADDRESS] , а підпунктом 1.1.2 визначено, що об`єкт - житлова квартира [ADDRESS] , загальною площею 97,99 кв.м. 19.02.2016 між ТОВ «Компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг», що діє в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Ковальська-Голосієво» (далі-продавець) та [PERSON] (далі-покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №162. Згідно умов договору купівлі-продажу продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти у власність квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира складається з 3-х кімнат, загальною площею 98,4 кв.м., житловою площею 55 кв.м. Продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 992 331,20 грн. без ПДВ, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору шляхом безготівкового розрахунку, згідно з чинним законодавством. В даному випадку суд окремо звертає увагу на ту обставину, що безпосередньо у п. 6 договору купівлі-продажу квартири передбачено, що покупець свідчить, що купує квартиру за згодою чоловіка - [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т.М. 19.02.2016 за реєстровим №161. Окрім цього, у п. 9 договору купівлі-продажу також передбачено, серед іншого, що зі змістом ст. 59, 60, 61, 62, 63, 65, 74 Сімейного кодексу України покупець і продавець ознайомлені. У постанові від 03.06.2024 у справі №712/3590/22 Верховний Суд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.07.2020 у справі № 127/16354/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.05.2019 у справі № 523/8319/14, про те, що: «… наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядженні таким майном, а не на його придбання». Таким чином, Верховний Суд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав єдину правову позицію щодо надання згоди іншим з подружжя на набуття майна у спільну сумісну власність, а саме: згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Отже, встановлені обставини, з урахування правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 03.06.2024 у справі №712/3590/22, свідчать, що спірна квартира придбавалась в інтересах сім`ї, а тому, в розумінні ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує, суд приходить до висновку, що відповідачка не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на спірну квартиру, з огляду на наступне . За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази, що відповідачкою на придбання спірної квартири було внесено особистих коштів 70,22 % від вартості квартири, зокрема, за рахунок подарованих її батьками та отриманих в позику від рідних братів. Тобто, даний факт не підтверджений відповідачкою, яка не надала жодних правочинів, як на укладання договору дарування так і на укладання договору позики. Долучені відповідачкою квитанції про сплату інвестиційних внесків, які видані на її ім`я, не спростовують факт спільної сумісної власності на квартиру, оскільки квитанції видавалися на ім`я [PERSON] , як на сторону інвестиційного договору. Таким чином, відповідачкою не спростована обставина поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру. А отже, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток по 1/2 частині. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15 зауважила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15, заявлені окремо позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю не підлягають задоволенню, оскільки в цій справі ефективним способом захисту є задоволені позовні вимоги про поділ майна як спільної сумісної власності шляхом визнання за кожним подружжя по частині квартири. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позовів, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] та в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по 1/2 частині трикімнатної квартири [ADDRESS] ; а в задоволенні іншої частини позову - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial