Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

до Солом`янського районного суду м. Києва з вказаним позовом звернувся [PERSON] з посиланням на те, що 5 грудня 2014 року у м. Києві сталася ДТП за участю автомобілів Honda Accord, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та КІА, номерний знак [NUMBER] . Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2014 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Під час ДТП автомобіль КІА, номерний знак [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. На момент ДТП діяв договір добровільного страхування наземного транспорту № АІ 3688047 від 02.09.2014 між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] , відповідно до умов якого страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією автомобіля Honda Accord, номерний знак [NUMBER] . 04.12.2015 ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило ПАТ «СК «ХДІ Страхування» страхове відшкодування в сумі 10470,95 грн.. Таким чином, у ПрАТ «СК «ВУСО» виникло право зворотньої вимоги до [PERSON] та [PERSON] .. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2017 позов ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено; стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» грошові кошти в розмірі 10470,95 грн. та судові витрати в розмірі 1378 грн.. 27.12.2017 між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір № 27/12/2017 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений в додатку № 1 до договору, в тому числі за полісом № АІ/3688047 від 02.09.2014. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2018 було замінено первісного кредитора ПрАТ «СК «ВУСО»» на ФОП [PERSON] .. 31.03.2021 приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із виконанням відповідачем рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2017 в повному обсязі. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання та не виключає відповідальності боржника за порушення строків розрахунків. З урахуванням вищезазначеного позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Загальний розмір інфляційних втрат за період з 28.12.2017 по 31.03.2021 становить 2689,94 грн., а 3% річних від простроченої суми боргу за вказаний період - 1158 грн.. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати у розмірі 2689,94 грн та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 1158 грн., на відшкодування витрат по сплаті судового збору 908 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн.. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 2 лютого 2024 року вказану справу передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 44-45). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 15 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 52-53). Відповідачу наданий строк для надання відзиву. Позивач та його представник в судове засідання не прибули, позивач подав до суду клопотання, в якому просить справу розглядати без його участі та без участі представника (а.с. 73-74). Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про час і місце розгляду справи відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Судова повістка, ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, направлені по місцю реєстрації відповідача, повернулися на адресу суду з довідкою Укрпошти, в якій зазначено причину повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 75). Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2017 позов ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» до [PERSON] та [PERSON] про про відшкодування в порядку регресі витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування задоволено; стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» грошові кошти в розмірі 10470,95 грн. та судові витрати в розмірі 1378 грн. (а.с. 6-8). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2018 було замінено сторону у виконавчому провадженні на примусове виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2017 у справі № 757/49306/16-ц з ПрАТ «СК «ВУСО»» на його правонаступника ФОП [PERSON] (а.с. 9-10). Як зазначив в позовній заяві позивач та відповідно до вказаної ухвали, 27.12.2017 між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір № 27/12/2017 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений в додатку № 1 до договору, в тому числі за полісом № АІ/3688047 від 02.09.2014. . 31 березня 2011 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Яцишин А.М. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду (а.с. 11-12). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа № 686/21962/15-ц) міститься висновок про те, що приписи статті 625ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. Таким чином, у даній справі між сторонами виник спір щодо стягнення на підставі ст. 62 5ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Загальна сума заборгованості за рішенням суду, з урахуванням судового збору, становить 11848,95 грн. Позивач надав суду розрахунок розміру 3% річних та інфляційних втрат, які просить стягнути, за період з 28.12.2017 по 31.03.2021 (а.с. 13-15). Суд, з`ясувавши обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, здійснивши оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, дійшов висновку про правильне здійснення позивачем такого розрахунку, а відтак такий розрахунок заслуговує на увагу і приймається судом, як належний та допустимий доказ. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), отже зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося 31.03.2021. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних за період з 28 грудня 2017 року по 31 березня 2021 року у розмірі 3847,94 грн.. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 грн. та на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн.. Відповідно до ч.ч. 1, 3 п.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, останнім надано копії: договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, укладеного між адвокатом Самойленком П.М. та ФОП [PERSON] (а.с. 16-17); додаткової угоди № 1 від 7 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року (а.с. 18); акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 7 квітня 2021 до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року (а.с. 19), відповідно до яких адвокатом надавалися послуги з аналізу судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі, написання позовної заяви, підготовка процесуальних документів у кількості необхідних для подання позову до суду, супровід та контроль судової справи, загальна вартість яких становить 2500 грн.; платіжного доручення № Р24А870324084А31077 від 07.04.2021 на суму 2500 грн. (а.с. 20); довіреності, посвідчення адвоката та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 21-22, 23). Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465 цс 18); від 19 лютого 2020 року у справі№ 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс 19); від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26 цс 21); від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19 (провадження № 12-94 цс 20). Враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, відсутність заперечень відповідача, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 908 грн. за подання позовної заяви (а.с. 24) слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved