Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

22.05.2024 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі частки нерухомого майна зі спільної часткової власності, в якому позивач просить суд: - виділити в натурі належні [PERSON] 27/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, загальною житловою площею 34,8 кв. м. та надвірних споруд: Б-сарай, В-вбиральня, Г-сарай, Д-веранда, Е-сарай, Ж-душ, І-навіс, К-сарай, Л-вбиральня, 1-7 огородження, І-ІІІ мостіння зі спільної часткової власності в цілу частку окрему одиницю нерухомого майна; - припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 27/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, загальною житловою площею 34,8 кв. м. та надвірних споруд: Б-сарай, В-вбиральня, Г-сарай, Д-веранда, Е-сарай, Ж-душ, І-навіс, К-сарай, Л-вбиральня, 1-7 огородження, І-ІІІ мостіння зі спільної часткової власності в цілу частку окрему одиницю нерухомого майна. В обґрунтування позову позивач стверджує, що він як співвласник нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності у відповідності до положень статті 364 ЦК України має право на виділ належної йому частки в натурі, що зумовило його звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.05.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху. 28.05.2024 року представником позивача на виконання вказаної ухвали суду, надано до суду заяву про усунення недоліків. Оглянувши матеріали справи, суддею встановлено, що позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали судді від 23.05.2024 року, позовна заява відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України. Підстави для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.05.2024 року вказану позовну прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 17.06.2024 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про відвід судді Калініченко Л.В., яка в свою чергу ухвалою суду від 17.06.2024 року визнана необґрунтованою та передана до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1\~ст. 33 ЦПК України\~судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Луняченко В.О. від 19.06.2024 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Калініченко Л.В. по справі №947/16745/24 відмовлено. 15.08.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 20.11.2024 року сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України. Однак від 19.11.2024 року до суду від представника позивача надійшла заява в якій останній просить суд відкласти судове засідання, а за відсутності відповідних підстав для відкладення, здійснити розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги задовольнити. Відповідачка про причини неявки суд не повідомила, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»\~(далі\~Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції. Також слід зазначити, що відповідно до\~ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі\~ст. 12-2 вказаного Закону\~в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені\~Конституцією України\~та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі\~ст. 26 вказаного Закону\~правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до\~Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Враховуючи вищевикладене, неявку відповідача до судового засідання без поважних причин та строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 20.11.2024 року за відсутності сторін по справі та на підставі наявних документів в матеріалах справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №333895925 від 29.05.2023 року, в Державному реєстрі наявний запис щодо нерухомого майна за реєстраційним номером 1977779851101 житлового будинку [ADDRESS] , який має загальну площу 114,1 кв.м., житлову площу 50,1 кв.м., площа самочинно збудованого 60,6 кв.м., який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 114,1 кв.м., житловою 50,1 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ. «Б», сарай літ. «Е», сарай літ. «Г», вбиральня літ «В», літній душ літ. «Ж», літній душ «М», веранда літ. «Д», навіс літ. «И», №1-6 огорожа, І,ІІІ-вимощення, ІІ шахта, розташованих на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні. У відповідності до вказаної довідки наявні записи про проведену державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за: [PERSON] з часткою 9/40 кв.м., [PERSON] з часткою 9/40. Також згідно з даною довідкою вбачається наявністьі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про арешт майна [PERSON] на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АВ№933833, виданий 22.05.2009 року. У відповідності до наданого позивачем договору дарування від 07.08.1992, посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори та зареєстрованого за №3-7307, та в БТІ в книзі № 114-31-460, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 27/50 (двадцять сім п`ятидесятих) частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, загальною житловою площею 34,8 кв.м. та надвірних споруд: Б-сарай, В-вбиральня, Г-сарай, Д-веранда, Е-сарай, Ж-душ, І-навіс, К-сарай, Л-вбиральня, 1-7 огородження, I-III мостіння. 03.08.2023 року [PERSON] подав до управління реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради заяву про державну реєстрацію прав за №56488663 на реєстрацію права власності на житловий будинок, реєстраційний номер ОНМ: 1977779851101 за адресою: [ADDRESS] . За результатами опрацювання наданих заявником документів державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Кісельовою Г.А. прийнято рішення про відмову у вчинені реєстраційних дій від 07.08.2023 року №68769378. У вересні 2023 року адвокат Рева С.Л. в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, виклав такі позовні вимоги: - визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] Юридичного департаменту Одеської міської ради про відмову у вчинені реєстраційних дій від 07.08.2023 року № 68769378; - зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] Юридичного департаменту Одеської міської ради внести до Державного реєстру прав запис про скасування рішення про відмову у проведені реєстраційних дій від 07.08.2023 року №68769378 та відновити розгляд заяви [PERSON] від 03.08.2023 року №68769378 про реєстрацію права власності на 27/50 частин домоволодіння за [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07.08.1992 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори та зареєстрованого за №3-7307 та в БТІ в книзі 114-31-460. Вказаний позов перебував на розгляді у Одеському окружному адміністративному суді в межах справи № 420/23859/23, за наслідком розгляду якої рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2023 року у задоволенні позову відмовлено, яке залишено без змін постановою постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2024 року. Вказаними рішеннями судів встановлено, що в ході розгляду заяви [PERSON] державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Кісельовою Г. А. проведено пошуки в Державному реєстрі прав та реєстрах до 2013 року та встановлено наступне: - правоустановчий документ (договір дарування від 07.08.1992 року, посвідчений старшим державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори та зареєстрованого за №3-7307, та в БТІ в книзі №114-31-460) містить площу нерухомого майна в розмірі 34,8 кв.м, а в Державному реєстрі речових прав з відкриттям розділу зазначена інша площа - в розмірі 50,1 кв.м, та наявна відмітка про самочинно збудовані 60,6 кв.м; - у відкритому розділі на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано обтяження (арешт нерухомого майна) за №34462607 на 27 частини на підставі постанови, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.05.2009 року за №AB№933833, виданий II Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Дані обставини згідно п.5 та п.6 ч.1 ст.24 Закону є самостійними підставами для відмови в державній реєстрації прав та для прийняття державним реєстратором відповідного рішення про відмову в державній реєстрації прав. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погодилась з позицією державного реєстратора, що без усунення вказаних суперечностей щодо підстав збільшення площі об`єкта нерухомого майна, проведення державної реєстрації прав на підставі поданих позивачем документів є неможливим. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. На підставі викладеного вбачається, що нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] , перебуває у спільній частковій власності, право власності на яке з часткою 27/50 виникло у [PERSON] на підставі договору дарування від 07.08.1992, посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори та зареєстрованого за №3-7307. Поряд з цим, відомості про державну реєстрацію права власності [PERSON] на частку у вказаному майні відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а відносно нерухомого майна [PERSON] зареєстровано обтяження у виді арешту. Щодо заявлених позивачем вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до\~ст. 355 ЦК України,\~майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі\~ст. 356 ЦК України,\~власність\~двох чи\~більше осіб\~із визначенням\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною частковою\~власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч.1, 2\~ст. 357 ЦК України,\~частки\~у праві\~спільної часткової\~власності вважаються\~рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~за домовленістю\~співвласників або\~законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Статтею 358 ЦК України\~передбачено,\~що право\~спільної часткової\~власності здійснюється\~співвласниками за\~їхньою згодою.\~Співвласники можуть\~домовитися про\~порядок володіння\~та користування\~майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю.\~Кожен із\~співвласників має\~право на\~надання йому\~у володіння\~та користування\~тієї частини\~спільного майна\~в натурі,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~спільної часткової\~власності.\~У разі\~неможливості цього\~він має\~право вимагати\~від інших\~співвласників,\~які володіють\~і користуються\~спільним майном,\~відповідної матеріальної\~компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до\~ст. 361 ЦК України,\~співвласник має\~право самостійно\~розпорядитися своєю\~часткою у\~праві спільної\~часткової власності. Згідно зі\~ст. 364 ЦК України,\~співвласник\~має право\~на виділ\~у натурі\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу),\~співвласник,\~який бажає\~виділу,\~має право\~на одержання\~від інших\~співвласників грошової\~або іншої\~матеріальної компенсації\~вартості його\~частки. Компенсація\~співвласникові може\~бути надана\~лише за\~його згодою. Право\~на частку\~у праві\~спільної часткової\~власності у\~співвласника,\~який отримав\~таку компенсацію,\~припиняється з\~дня її\~отримання. У\~разі виділу\~співвласником у\~натурі частки\~із спільного\~майна для\~співвласника,\~який здійснив\~такий виділ,\~право спільної\~часткової власності\~на це\~майно припиняється.\~Така особа\~набуває право\~власності на\~виділене майно,\~і у\~випадку,\~встановленому законом,\~таке право\~підлягає державній\~реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як передбачено ч.1\~ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно із ч.1, ч. 2\~ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними та у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей\~183,\~358,\~364 ЦК України\~можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», При вирішенні\~справ \~про \~виділ \~в \~натурі \~часток \~жилого будинку,\~що є\~спільною частковою\~власністю,\~судам належить\~мати на\~увазі,\~ що,\~ виходячи\~зі змісту\~ст.115\~ЦК,\~це можливо,\~якщо кожній\~із \~сторін \~може \~бути \~виділено \~відокремлену \~частину \~будинку з\~самостійним виходом\~(квартиру).\~ Виділ\~також може\~мати \~місце \~при наявності\~ \~технічної \~ можливості\~ \~переобладнати \~ приміщення\~ в\~ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ( 1540-06 ) ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК ( 5464-10 ). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необгрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні. При поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом \~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає. Так, з поданих позивачем до суду доказів вбачається, що суд позбавлений можливості встановити усіх співвласників спірного будинку [ADDRESS] відносно якого позивачем заявлені вимоги щодо виділу частки зі спальної часткової власності, а також належність і вірність відповідним співвласникам їх часток в цьому майні, оскільки з наявних даних частки співвласників [PERSON] , [PERSON] а також [PERSON] не складають одиницю у спірному майні (9/40 + 9/40 + 27/50 = 0,99). Також як вже судом встановлено у Державному реєстрі прав та реєстрах до 2013 року встановлено розбіжності у площі житлового будинку [ADDRESS] , що полягає в тому, що у правоустановчому документі (договорі дарування від 07.08.1992 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори та зареєстрованого за №3-7307, та в БТІ в книзі №114-31-460) містить площу нерухомого майна в розмірі 34,8 кв.м, а в Державному реєстрі речових прав з відкриттям розділу зазначена інша площа - в розмірі 50,1 кв.м, та наявна відмітка про самочинно збудовані 60,6 кв.м. Доказів на підтвердження проведення перерахунку часток співвласників спірного об`єкту нерухомості, враховуючи зміну площі даного об`єкту, до суду не надано. Судом також враховується, що права власності [PERSON] на нерухоме майно 27/50 часток в будинку [ADDRESS] , у відповідності до встановлених обставин, перебуває під обтяженням у виді арешту. Доказів на підтвердження скасування вказаних обтяжень позивачем до суду не надано. Також, позивачем не надано до суду жодних доказів, на підтвердження встановлення і існування технічної можливості поділу спірного будинку в натурі між учасникам спільної часткової власності на будинок, у відповідності до їх часток у праві спільної часткової власності. Крім того, як вже судом встановлено, що крім позивача та [PERSON] вбачається, що співвласником спірного житлового будинку з часткою 9/40 є [PERSON] , однак позивачем відповідних вимог в рамках позову про виділ частки в натурі зі спільної часткової власності до останнього не пред`явлено, а відтак даний позов пред`явлено до не усіх співвласників відповідного житлового будинку. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зазначено, що: «визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №910/15792/20(провадження № 12-31гс22) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі саме позивачем. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Приймаючи вищевикладене, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про виділ частки нерухомого майна зі спільної часткової власності в натурі, необґрунтованим, безпідставним, а також таким, що пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в позові. Ухвалюючи рішення по справі судом враховується, що відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що у задоволенні позову позов [PERSON] до [PERSON] про виділ частки нерухомого майна зі спільної часткової власності в натурі, слід відмовити. Приймаючи відмову у задоволенні позову, понесені позивачеві судові витрати у відповідності до положень статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed