Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» - Костюшок П.М., який діє на підставі довіреності №545 від 07.12.2022, - звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 43 987,50 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 10.07.2023 між ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено електронний договір позики №78134456, на підставі якого відповідачу була надана позика в сумі 10 000 грн. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів за ним утворилась заборгованість в розмірі 40 000грн., з яких 10 000 грн. - основа сума боргу, а 30 000 грн. - заборгованість за відсотками. На підставі договору факторингу від 14.06.2021 право вимоги до відповідача за таким кредитним договором 21.12.2023 перейшло до позивача. Окрім того, 13.08.2023 між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем був укладений в електронній формі кредитний договір №5964351, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 1000 грн. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів за ним утворилась заборгованість в розмірі 3 987,50 грн., з яких: 1000 грн. - основна сума боргу; 2887,50 грн. - заборгованість за відсотками; 100 грн. - заборгованість за комісією. На підставі договору факторингу №26122023 від 26.12.2023 право вимоги за таким кредитним договором перейшло до позивача. Отже позивач набув право вимоги до відповідача за договором позики №78134456 від 10.07.2023 в розмірі заборгованості в сумі 40 000 грн. та за кредитним договором №5964351 від 13.08.2023 в розмірі заборгованості в сумі 3 987,50 грн., що разом складає 43 987,50 грн. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та у наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у позові. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог у відзиві зазначено, що відповідач заперечує факт підписання спірних кредитних договорів та погодження умов кредитування, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів для підтвердження факту видачі кредитних коштів та правильності нарахування процентів за користування кредитними коштами. Окремо у відзиві вказується на не доведення позивачем факту переходу до нього права вимоги, оскільки позивачем не надано доказів виконання ним його обов`язків фактора за відповідними договорами факторингу. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.07.2024 матеріали позовної заяви передані на розгляд за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. 01.08.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.08.2024 від представника відповідача - адвокат Шимановський А.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1095117 від 21.08.2024, - на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідача щодо позовних вимог. Також у відзиві було заявлено клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових доказів. 27.08.2024 за наслідками розгляду клопотання представника відповідача судом постановлено ухвалу, якою витребувано у ТОВ «ФК «ЄАПБ» оригінали договору позики №78134456 від 10.07.2023, договору про споживчий кредит №5964351 від 13.08.2023, паспорту споживчого кредиту №5964351, заяви [PERSON] на отримання кредиту №5964351. 27.08.2024 від представника позивача - Маглич І.С. , який діє на підставі довіреності №554 від 07.12.2023, - на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій наведено додаткове обґрунтування позовних вимог та вказується про необґрунтованість тверджень відповідача, наведених у відзиві. Стороною позивача акцентується увага, що з врахуванням презумпції правомірності правочину тлумачення судом всіх сумнівів щодо дійсності, чинності та виконуваності спірних договорів має здійснюватись на користь їх дійсності, чинності та виконуваності. 28.08.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначається про необхідність ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Додатково у запереченнях вказується, що: 1) відповідачем не укладалися спірні кредитні договори і в нього було відсутні волевиявлення на укладання таких договорів; 2) позивачем не доведено факт отримання відповідачем кредитних грошових коштів; 3) недоведення позивачем факту набуття права вимоги. 02.09.2024 від представника позивача - Ільїн А.Є. , який діє на підставі довіреності №562 від 07.12.2023, - на адресу суду надійшла заява на виконання ухвали суду від 27.08.2024 про витребування оригіналів доказів. У заяві зазначено, що оригіналом електронного документа є його відображення на матеріальному об`єкті, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображень тощо відомості, зокрема у паперовій формі, оскільки матеріальний носій (паперова форма) є способом збереження інформації електронного документа. У зв`язку з цим стороною позивача надано суду в паперовій формі анкету-заяву на отримання кредиту №5964351 та кредитні договори №5964351 від 13.08.2023, №78134456 від 10.07.2023. 12.09.2024 від представника позивача - Канак М.С., яка діє на підставі довіреності №558 від 07.12.2023, - на адресу суду надійшли додатково письмові докази: розрахунки заборгованості за спірними договорами, які складені первісними кредиторами; платіжне доручення №107566033 від 13.08.2023. 13.09.2024 від представника відповідача надійшли заперечення проти приєднання до матеріалів справи наданого відповідачем платіжного доручення, оскільки воно не відповідає вимогам допустимості та достовірності. В судовому засіданні 21.10.2024 представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та просив відмовити у задоволенні позову. Додатково пояснив, що відповідач не підписував спірних договорів, не погоджувався з умовами кредитування та не отримував кредитних коштів на підставі відповідних договорів. Зауважив, що позивачем не надано належних доказів обґрунтованості його позовних вимог та існування у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем. В судове засідання 12.11.2024 сторони не з`явились та не повідомили про причини неявки, проте, враховуючи наявність в матеріалах справи клопотань представників сторін про розгляд справи без їх участі, то неявка сторін не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 10.07.2023 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір позики №78134456 (далі - Договір №78134456), який підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором /а.с. 7-8, 40-41/. Згідно умов вищевказаного договору кредитор зобов`язувався надати позичальнику позику в розмірі 10 000 грн. строком на 30 днів на умовах її повернення зі сплатою відсотків в розмірі 2,5% за кожен день користування позикою (базова процентна ставка). Пунктами 5.1, 5.2 Договору позики передбачено, що до моменту його підписання позичальник ознайомився з повною інформацією щодо позикодавця та його послуг, а також з Правилами надання грошових коштів у позику, що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/. Відповідно до Додатку № 1 до Договору №78134456 відповідачу був наданий Графік обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит /а.с. 9, 42/. Відповідно до розрахунку, складеного ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», станом на 21.12.2023 розмір заборгованості позичальника за Договором №78134456 складає 40 000 грн. (10 000грн. - заборгованість за сумою позики; 30 000 грн. - заборгованість за процентами за користування позикою, що нараховані за період з 10.07.2023 по 07.11.2023) /а.с. 115-117/. 14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу №14/06/21 (далі - Договір факторингу) згідно умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «ФК» ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (позики), плату за позикою (плату за процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» /а.с. 10-11/. 21.12.2023 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» була укладена додаткова угода №14 до Договору факторингу, якою сторони погодили суму прав вимоги, що відступаються згідно реєстру боржників №13 від 21.12.2023, та ціну продажу таких вимог /а.с. 13/. Того ж дня, 21.12.2023, сторони Договору факторингу склали акт прийому-передачі реєстру боржників №13 від 21.12.2023, відповідно до якого позивач прийняв реєстр боржників №13 кількістю 5824 осіб і набув право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до [PERSON] за Договором №78134456 в розмірі заборгованості у сумі 40 000 грн., з яких 10 000 грн. - заборгованість за основним боргом та 30 000 грн. - заборгованість за відсотками /а.с. 14-15/. Згідно договору про споживчий кредит №5964351 від 13.08.2023 (далі - Договір №5964351), укладеного в електронній формі між ТОВ «Мілоан» (кредитор) та [PERSON] (позичальник), кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит на суму 1000 грн. строком на 105 днів (15 днів пільгового періоду та 90 днів поточного періоду), а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у строк, який визначений датою 28.08.2023 (день завершення пільгового періоду), але не пізніше 26.11.2023 (останній день строку кредитування) /а.с. 22-29/. Умовами Договору №5964351 передбачено, що кредит надається зі сплатою відсотків в розмірі 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (п. 1.5.2 Договору) та 3% - протягом поточного періоду, а також сплатою одноразової комісії в розмірі 100 грн. за видачу кредиту (п. 1.5.1 Договору). Відповідно до п. 2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням картки [NUMBER] . Додатком №1 до Договору кредиту передбачений графік платежів /а.с. 27/, а Додаток №2 має інформацію паспорту споживчого кредиту /а.с. 28/. Відповідно до розділу 6 Договору кредиту він укладений в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, а його підписання з боку позичальника відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. У Додатках №3 та №4 до Договору №5964351 наявна інформація про заяву позичальника на отримання кредиту та додаткові контактні дані позичальника для взаємодії з кредитором (додаткові чотири номери абонентів мобільного зв`язку) /а.с. 29/. Підписання Договору №5964351 з боку позичальника здійснено 13.08.2023 о 08год 11хв з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «F38947». На виконання умов Договору №5964351 ТОВ «Мілоан» 13.08.2023 здійснило надання кредитних коштів в сумі 1000 грн. шляхом банківського переказу грошових коштів на ім`я відповідача на банківську картку № [NUMBER] , що підтверджується відповідним платіжним дорученням №107566033 від 13.08.2023 /а.с. 120/. Відповідно до розрахунку, складеного ТОВ «Мілоан», станом на 26.12.2023 розмір заборгованості позичальника за Договором №5964351 складав 3987,50 грн. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту - 1 000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту - 100 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом, що нараховані за період з 13.08.2013 по 26.11.2023, - 2887,50 грн. /а.с. 118-119/. 26.12.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №26122023, за умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло шляхом купівлі належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників, що визначені в реєстрах боржників (п. 1.1 договору), в тому числі і права кредитора за Договором №5964351 /а.с. 30-33/. Згідно змісту реєстру боржників №1 від 26.12.2023 до позивача перейшло право вимоги за Договором №5964351 в розмірі суми заборгованості 3987,50 грн. (заборгованість за тілом кредиту - 1 000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту - 100грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2887,50 грн.) /а.с. 33/. Сторони визнають ту обставину, що відповідач не здійснював ніяких платежів на виконання зобов`язань позичальника за Договорами №78134456 та №5964351 ані на користь первісних кредиторів, ані на користь позивача. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не визнає та не виконує своїх грошових зобов`язань за такими договорами, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За частиною першою статті 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (а. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 641 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1734 до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (а. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №1734). Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у ч. 2 ст. 9 Закону №1734 передбачена у частині третій статті 9 цього Закону. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) ч. 6 ст. 9 Закону №1734). Відповідно до ст. 13 Закону №1734 договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону №1734 договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірне зобов`язання відповідача ґрунтується на укладенні ним з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та з ТОВ «Мілоан» договорів в електронній формі. В той же час відповідач заперечує факт підписання відповідних договорів і, як наслідок, факт їх укладання. Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин на предмет укладання відповідних договорів кредитування суд виходить з наступного. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц. Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Поняття електронного доказу є значно ширшим за поняття електронного документу. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (статті 5, 6 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг»). На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом. В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні було досліджено паперові примірники Договорів №78134456 та №5964351, які містять графічні елементи з інформацією про зміст електронного підпису одноразовим ідентифікатором /а.с. 7, 22/. Такі графічні елементи за своєю сутністю самі по собі не є підтвердженням факту підписання договору позичальником, оскільки лише засвідчують наявність у володільця інформаційно-телекомунікаційної системи відомостей про використаний одноразовий ідентифікатор. В той же час, за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Договору №78134456 передувала ідентифікація позичальника та верифікація його особи за допомогою системи Bank ID НБУ, а саме договір укладався із використанням мобільного за стосунку «MyCredit: Кредити Онлайн», що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та доступний через на веб-сайт https://mycredit.ua/. Укладанню Договору №5964351 передувала електронна заявка від імені відповідача на отримання кредитних коштів /а.с. 101/. Складанню електронної заявки передує авторизація позичальника шляхом створення особистого кабінету, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» та доступний через на веб-сайт ТОВ «Мілоан» https://miloan.ua/. Підписання Договору №78134456 здійснено від імені відповідача за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора «7Ud45vxGot». У свою чергу підписання Договору №5964351 від імені відповідача здійснено за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора «F38947» з використанням каналу мобільного зв`язку з абонентським номером [NUMBER] . У обох Договорах №78134456 та №5964351 наявні ідентифікаційні відомості про відповідача, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; номер паспортного документа; адреса зареєстрованого місця проживання; абонентський номер мобільного зв`язку; адреса електронної пошти; номер банківської картки). Належність відповідачу відповідних каналів зв`язку не заперечувалась стороною відповідача. Також судом встановлено, що ТОВ «Мілоан» було перераховано на банківську картку на ім`я відповідача кредитні кошти в сумі 1 000 грн. на підставі Договору №5964351, що підтверджується відповідним платіжним дорученням від 13.08.2023 /а.с. 120/. В цьому контексті суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо недопустимості такого доказу, оскільки відповідний документ за своїм змістом містить всі передбачені Законом України «Про платіжні послуги» відомості для здійснення платіжної операції. В той же час всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не спростовано факт надходження відповідних коштів на відповідну банківську картку на ім`я відповідача, а відтак доводи сторони відповідача про невиконання ТОВ «Мілоан» обов`язку з видачі кредитних коштів відповідачу є необґрунтованими. Також стороною відповідача всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду будь-яких доказів на спростування доводів сторони позивача про використання одноразового ідентифікаторів для підписання відповідних договорів. В цьому контексті варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У поставі від 30.05.2024 у справі №229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів. За обставинами даної справи суд бере до уваги, що відповідач у своєму відзиві заперечував факт укладання кредитних договорів та факт отримання кредитних коштів. Системний аналіз змісту доводів відповідача, викладених у його відзиві, свідчить, що такі доводи базуються лише на тлумаченні норм процесуального права щодо процесуальних обов`язків сторони позивача у такий спосіб, що саме позивач зобов`язаний доказувати абсолютно всі обставини спірних правовідносин, а відповідач займає виключно пасивну та заперечувальну позицію. В той же час, в даному випадку сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку, що Договори №78134456 та №5964351 підписані саме відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання з боку відповідача правочинів на умовах, передбачених змістом Договору №78134456 від 10.07.2023 та Договору №5964351 від 13.08.2023, що були укладені в електронній формі і паперова копія яких надана суду позивачем. Без отримання смс-повідомлення на власний номер мобільного зв`язку, без здійснення входу на сайт товариств-кредиторів за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету відповідні кредитні договори між відповідачем та первісними кредиторами не були би укладені. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 22.11.2021 у справі № 234/7719/20, від 17.01.2022 у справі № 234/7723/20. Тобто судова практика у цій категорії справ є сталою. Разом з тим, слід звернути увагу, що за своєю сутністю кредитний договір є позикою, а відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості. В цьому контексті слід зауважити, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15. Суд бере до уваги, що відповідач заперечує факт отримання ним кредитних коштів за Договором №78134456. У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. З огляду на стандарти доказування у цивільному судочинстві та розподіл обов`язків по доказуванню обставин справи суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів того, що кредитодавцем за Договором №78134456 виконані умови кредитного договору та надано позичальнику [PERSON] кредитні кошти. При цьому суд бере до уваги, що ТОВ «ФК «ЄАПБ», як правонаступник кредитора за договором №78134456, укладаючи договір факторингу не був позбавлений права вимагати документи первинного бухгалтерського обліку на підтвердження дійсності кредитних вимог у первісного кредитора, а в контексті положень ст.ст. 517, 519 ЦК наслідки, пов`язані із ризиком недійсності переданої вимоги покладаються саме на нового кредитора. Таким чином, виходячи із вищевказаних положень та встановлених обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку свідчили б про те, що у [PERSON] наявне невиконане грошове зобов`язання перед позивачем за договором №78134456 від 10.07.2023, а відтак позовні вимоги про стягнення заборгованості в цій частині задоволенню не підлягають. Натомість за обставинами спірних правовідносин суд доходить висновку про доведеність тих обставин, що відповідач на умовах, передбачених Договором №5964351, отримав кредит в розмірі 1000 грн., а відтак має нести відповідальність по зобов`язаннях позичальника, що передбачені умовами такого договору. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором №5964351, обумовлено дійсністю договору факторингу №26122023 від 26.12.2023, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ». Згідно п. 1.2 такого договору факторингу перехід прав вимоги заборгованості до боржників від клієнта (ТОВ «Мілоан») до фактора (ТОВ «ФК «ЄАПБ») відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників і не пов`язується безпосередньо з моментом виконання фактором його обов`язку з передачі клієнту грошових коштів. В цьому контексті варто звернути увагу, що діюче цивільно-правове законодавство не пов`язує недійсність договору факторингу із способом врегулювання його сторонами порядку та строку виконання фактором свого обов`язку з передання клієнту грошових коштів, а відтак доводи сторони відповідача про необхідність в даному випадку надання позивачем доказів сплати ТОВ «Мілоан» грошових коштів на підставі договору факторингу №26122023 від 26.12.2023 є помилковими. В даному випадку набуття позивачем права вимоги на підставі договору факторингу №26122023 від 26.12.2023 підтверджується наданими суду копіями акту прийому-передачі реєстру боржників №1 /а.с. 32/ з витягом з такого реєстру боржників /а.с. 33/, а відтак доводи сторони відповідача про відсутність доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за відповідним Договором є необґрунтованими. Посилання сторони відповідача на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №592/11042/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 у справі №638/22396/14-ц в даному випадку не є релевантним, оскільки фактичні обставини спірних правовідносин у таких справах істотно відрізняються від тих, які суд встановив в межах даного судового розгляду, а їхній зміст не свідчить, що правовідносини є ідентичними (істотна різниця у змісті умов договору про відступлення прав вимоги; предметі спору; змісті спірних правовідносин). Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Мілоан», станом на 26.12.2023 (дата відступлення права вимоги до позивача), розмір заборгованості позичальника за Договором №5964351 складав 3987,50 грн/, яка утворилась та обчислена за період з 13.08.2023 по 26.11.2023 і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту - 1 000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту - 100 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом, що нараховані за період з 13.08.2013 по 26.11.2023, - 2887,50 грн. /а.с. 118-119/. Тож право вимоги саме в межах такої суми боргу перейшло від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам Договору №5964351, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.3, 1.5 Договору і обумовлений порушенням відповідачем строків здійснення платежів по Договору. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі №5964351. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за Договором №5964351 станом на 26.11.2023 (останній день дії Договору) за ним обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 3987,50 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту - 1 000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту - 100 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2887,50 грн. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору №5964351 відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 3987,50 грн. є обґрунтованими і правомірними, а відтак позов підлягає до часткового задоволення. При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн. та оплати послуг правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 3987,50 грн., що складає 9,065% від ціни позову (3987,50 грн. / 43 987,50 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 274,50 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3028 грн. / 100% * 9,065%). На підставі викладеного,

Outcome: partial