Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшов позов [PERSON] (надалі також позивач), за результатом розгляду якого позивач просить суд стягнути з ТОВ «Нова Пошта» (надалі також відповідач) на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2019 по 19.01.2023 у розмірі 120265,52 грн., а також судовий збір у розмірі 968,96 грн. В обґрунтування позову вказує, що працював у ТОВ «Нова Пошта» на посаді «фахівець (приймальник)» з 01.11.2019 по 15.11.2019. Згідно з наказом № 208-К від 31.10.2019, позивача прийняли на посаду «фахівець (приймальник)». Згідно з наказом № 219-К від 15.11.2019, позивача звільнили з посади «фахівець (приймальник)». 26.03.2024 ТОВ «Нова Пошта» виплатило позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 310,50 грн., що підтверджується банківською випискою. А тому, на підставі ст. 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача за період з 16.11.2019 по 19.01.2023 середні заробіток у зв`язку із порушенням товариством вимог ст. 116 КЗпП України. Ухвалою судді від 10.05.2024 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, зазначеною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано в ТОВ «Нова пошта» належним чином завірену копію паперової особової справи працівника [PERSON] . 01.07.2024 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив представника ТОВ «Нова Пошта», у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача зазначає, що підстави для стягнення середнього заробітку відсутні. Він посилається на ст. 116 КЗпП України, яка передбачає, що якщо працівник у день звільнення не працював, виплата належних сум має бути здійснена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не заперечується сторонами, що 15.11.2019 року позивача було звільнено з посади на підставі наказу № 210-К від 15.11.2019. Крім того, відповідно до табелю обліку використання робочого часу, [PERSON] був відсутній на роботі 15.11.2019. Представник відповідача також звертає увагу суду на те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у здійсненні розрахунку перевищують суму заборгованості по невиплаченій заробітній платі в розмірі 310,50 грн у 380 разів. На думку відповідача, це не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності. Крім того, представник відповідача просив суд поновити строк на подання відзиву на позов, посилаючись на запроваджений в Україні військовий стан, а також на те, що особова справа позивача перебувала в архіві, розташованому в місті Полтава. 02.07.2024 надійшли заперечення щодо поновлення строку на прийняття відзиву, якими позивач вказує, що відповідач подав докази із порушенням строків, встановлених ухвалою суду від 10.05.2024, та без попереднього повідомлення суду про неможливість своєчасного подання доказів. Позивач зазначає, що обставини, на які посилається відповідач (військовий стан), не є достатніми для визнання причин пропуску строку поважними, а тому просив суд не приймати до розгляду докази, подані відповідачем із порушенням строків. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Оскільки наведені представником відповідача обставини, суд вважає недостатньо поважними, справа вирішується за наявними у справі матеріалами. При цьому, 01.07.2024 року представник відповідача на виконання ухвали про відкриття провадження від 10.05.2024 в чистині витребування доказів, системою «Електронний суд» надіслав копію паперової особової справи [PERSON] . Наведена ухвала строків на подання доказів не встановлювала, а тому такі докази надані до суду не рахуються як такі, що подані із порушенням строків та приймаються судом. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що з наказу № 208-К від 31.10.2019 вбачається, що [PERSON] було прийнято на посаду фахівця (приймальника) відділення №127 у місті Одеса з 01.11.2019 на умовах тимчасового обліку робочого часу з погодинною оплатою праці, що підтверджується заявою [PERSON] від 31.10.2019. З наказу № 219-К від 15.11.2019 вбачається, що [PERSON] , фахівця (приймальника) відділення №127 у місті Одеса, звільнено з посади 15.11.2019. Наказ також вказує на необхідність здійснити розрахунок та виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості 1 календарного дня, з яким позивач ознайомлений під підпис. З наданого табелю обліку використання робочого часу з`ясовано, що [PERSON] був відсутній на роботі протягом певних днів у листопаді 2019 року, а саме: 01.11.2019, 03.11.2019-06.11.2019, 09.11.2019-12.11.2019, 15.11.2019, що підтверджується відповідними відмітками про відсутність у табелі та печаткою ТОВ «Нова Пошта». Доказів, які б свідчили про недійсність зазначеного табелю обліку робочого часу, в матеріалах справи відсутні, а його відомості не були спростовані позивачем у даному процесі. Враховуючи це, суд вважає за можливе прийняти зазначений табель як належний доказ, що підтверджує факт відсутності позивача на роботі у зазначені дати. З наданих розрахункових листів за листопад та грудень 2019 року вбачається, що позивач отримав заробітну плату за відпрацьовані дні, а також компенсацію за невикористані дні відпустки. У листопаді 2019 року йому було нараховано 12,96 грн., компенсації за невикористану відпустку, тоді як у грудні 2019 року розрахунковий лист вказує про нарахування 264,75 премії за результатами попереднього місяця, а за вирахуванням обов`язкових податків позивачу до виплати належало 310,50 грн. Листом ТОВ «Нова Пошта» № 11734 від 20.03.2024 підтвердило, що з позивачем дійсно було укладено трудовий договір на посаді фахівець (приймальник) відділення №127 (Одеса) з 01.11.2019 (наказ № 208-К від 31.10.2019 року) по 15.11.2019 (наказ № 219-К від 15.11.2019 року). За період роботи в компанії у позивача не має відпрацьованого жодного робочого дня, при звільненні виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 1 календарний день та за результати роботи відділення №127 (Одеса), в наступному місяці було виплачено премію за попередній місяць. При влаштуванні на роботу позивачем не було надано рахунок для виплати заробітної плати, в такому випадку виплати проводяться переказами АТ «Ощадбанк». Отримати можна було в будь-якому відділенні банку АТ «Ощадбанк» будь-якого міста України протягом 999 днів. У випадку неотримання по закінченню терміну зберігання банк повертає перекази в Компанію. Для отримання належних коштів відповідач висловив прохання надати свої банківські реквізити позивача. З скріншоту та руху коштів по картці від 26.03.2024р., долучених до позову, вбачається, що 26.03.2024 року о 13:15 на рахунок позивачу було зараховано 310,50 грн. від ТОВ «Нова Пошта» як заробітну плату та аванс на СКР працівників згідно з відомістю № 1237 від 25.03.2024. Матеріали справи не містять відомостей про здійснення розрахунку в період з моменту звільнення до 26.03.2024р. Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним своєчасно не проведено. Частиною 1 ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення містить частина 1 статті 24 ЗУ «Про оплату праці». Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні був проведений лише 26.03.2024р., що не заперечується позивачем та підтверджується відомістю виплати заробітної плати через касу підприємства. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач у день свого звільнення 15.11.2019 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 15.11.2019 року стоїть позначка «НЗ», яка відмічена як неявка з інших причин код 28-30. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обов`язок пред`явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов`язок працівника звернутися до роботодавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов`язків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути і такі, що наведені у табелі обліку використаного робочого часу. Отже, невиконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред`явити вимогу про розрахунок і лише після пред`явлення такої вимоги про розрахунок у роботодавця виникає обов`язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Позивач не надав до суду доказів того, що він звертався із заявою до відповідача про виплату йому суми заборгованості по заробітній платі, а тому такою вимогою про розрахунок слід вважати дату звернення до суду із позовом до суду 03.05.2024 року. У зв`язку із тим, що на день звернення до суду із позовом відповідач вже провів остаточний розрахунок із позивачем та виплатив існуючу заборгованість по заробітній платі, тому відсутні законні підстави для стягнення середнього заробітку за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач не має законних підстав для стягнення середнього заробітку за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку 26.03.2024 року, з причин того, що в день свого звільнення він не працював та був відсутній на робочому місці, і також не представив доказів звернення до відповідача із вимогою про здійснення остаточного розрахунку. При тому, що станом на день звернення до суду із позовом відповідач вже провів остаточний розрахунок по заробітній платі. На підставі викладеного позовні вимоги про стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, отже судовий збір необхідно віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed