Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Страхова компанія ІНГО» звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Журид Сергія Миколайовича 47080,97 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову зазначає, що Акціонерне товариство «Страхова компанія ІНГО» на рахунок приватного виконавця Журида Сергія Миколайовича перерахувало кошти на загальну суму 47080,97 грн. з призначенням платежу на виконання виконавчих документів. Документи відповідачу для примусового виконання рішення суду не передавалися та на примусовому виконанні не перебували. Відтак, позивач вважає, що грошові кошти, сплачені відповідачу, є такими, що набуті без достатньої правової підстави, та підлягають поверненню. Позивач зазначив, що 01.07.2024 року направив на адресу приватного виконавця заяву з проханням повернути безпідставно утримувані кошти. Такі кошти приватним виконавцем повернуті не були, що стало підставою для звернення до суду. Так, позивач - АТ СК «ІНГО» 05.07.2024 року звертався до Господарського суду м.Києва з позовом до приватного виконавця Журид Сергія Миколайовича про повернення безпідставно набутих коштів в сумі 47080,97 грн. Однак відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 15.07.2024 року у справі №910/8498/24 у відкритті провадження в справі за позовом АТ СК «ІНГО» до приватного виконавця Журида Сергія Миколайовича про стягнення коштів у розмірі 47080,97 грн. було відмовлено з тих підстав, що даний позов не відноситься до юрисдикції господарських судів, спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. З посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №229/1026/21 (провадження №14-205цс21), відповідно до якої «Спір щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів не є публічно-правовим, а випливає з відносин, які стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. При цьому, враховуючи відсутність між сторонами господарських правовідносин, як і спору про право, який виник з таких правовідносин, відсутність імперативних норм процесуального закону про віднесення такого виду спору до юрисдикції господарських судів, спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства», та ст.1212 ЦК України, позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва за місцем знаходження відповідача з позовом про стягнення з приватного виконавця грошових коштів, які безпідставно ним утримуються, адже виконавчі провадження не відкривались, направлені приватному виконавцю листи з проханням повернути кошти залишилися без реагування. 23 вересня 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 11.11.2024 відповідачем приватним виконавцем виконавчого органу міста Києва Журид Сергієм Миколайовичем було подано Відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач посилався на те, що перерахунок коштів позивачем було здійснено у липні-серпні 2021 року. Втім, до суду позивач звернувся 09.09.2024, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, що виключає можливість задоволення позовних вимог. Також посилався на те, ще що при подачі позовної заяви позивач - Страхова компанія «ІНГО» не надала суду доказів про те, що виконавчі провадження не відкривалися, не надала копій самих виконавчих листів. В свою чергу відповідач позбавлений можливості перевірити факт відкриття чи невідкриття виконавчих проваджень, оскільки його діяльність як приватного виконавця зупинена згідно Наказу №1202/5 від 04.04.2023 Міністерства юстиції України, доступ до системи АСВП заблокований. Звертав увагу суду на те, що є незрозумілою ситуація, чому кошти позивачем були перераховані, а виконавчі документи пред`явлено до виконання не було. Для обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на те, що кошти в сумі 47080,97 грн. були перераховані позивачем самостійно, тоді як позивач знав, що обов?язку їх сплачувати на рахунок виконавця немає. Відповідач посилаючись на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17.04.2024 у справі №127/12240/22 (провадження №61-18405 св 23), від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 (провадження №61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21 (провадження №61-1022 св 22), звертав увагу суду на те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов?язання (відсутній обов?язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. 15.11.2024 від позивача до суду надійшла Відповідь на відзив. Позивач вважав безпідставними посилання відповідача на пропуск строку позовної давності, оскільки приватний виконавець Журид С.М. не зазначив час, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права. Крім того у відповіді на відзив позивач звертав увагу суду на те, що з 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N№2102-IX, перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану. Крім того, позивач звертав увагу суду на те, що АТ СК «ІНГО» 05.07.2024 року зверталося до Господарського суду м. Києва з позовом про повернення безпідставно набутих коштів в сумі 47080,97 грн. та просив суд стягнути з приватного виконавця Журида Сергія Миколайовича на користь АТ СК ІНГО» безпідставно набуті кошти у розмірі 47080,97 грн. Однак, у відкритті провадження в справі було відмовлено. Відмовляючи у відкритті провадження в справі №910/8498/24 Господарський суд міста Києва зазначив, що даний позов не відноситься до юрисдикції господарських судів, спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Оскільки позивач АТ СК «ІНГО» з аналогічним позовом вже звертався до Господарського суду міста Києва 05.07.2024 року, тобто в межах строків позовної давності, однак Господарський суд міста Києва відмовив у відкритті провадження та лише тоді роз?яснив позивачу, що даний позов підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, вважав, що дотримався строку звернення з даним позовом до суду, коли подав дану позовну заяву у вересні 2024р. Щодо доводів відповідача про те, чому грошові кошти були сплачені, а виконавчий листи до виконання подані не були, позивач АТ «СК ІНГО» зазначив що виконавчі документи пред?явлені на примусове виконання не були, оскільки у позивача відпала така необхідність. Позивач звертав увагу суду на те, що відповідно до призначення платежу у платіжних інструкціях кошти перераховувались приватному виконавцю на виконання рішень суду та являлися авансовим внеском відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», тобто мати мету забезпечити виконавче провадження. Посилання на висновки Верховного Суду, який здійснив приватний виконавець Журид С.М., позивач вважав безпідставними, оскільки такі висновки зроблені в інших правовідносинах. 18.11.2024 до суду від [PERSON] надійшли Додаткові пояснення. Відповідач звертає увагу суду на те, що позовну заяву подано з пропуском строку звернення до суду, без заяви про поновлення такого строку. Крім того, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об?єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій. Щодо природи коштів, які ймовірно позивач перераховував у 2021р. як авансовий внесок, відповідач зазначив, що сплата авансових внесків вже не являлась обов`язковою, адже положення частини 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що до заяви про примусове виконаннярішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягала стягненню, було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду №2-р (II)/2019 від15.05.2019. Відповідач зазначив, що на момент здійснення платежів, норма Закону про обов?язкову сплату авансового внеску не діяла, а тому позивач зробив таку оплату самостійно, знаючи, що такий платіж не є обов`язковим, а потім не пред`явив виконавчі листи до виконання взагалі. Відтак, вважав позовні вимоги безпідставними. 20.11.2024 до суду надійшли Додаткові пояснення АТ «СК ІНГО». Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО» звернуло увагу суду на те, що саме по собі посилання приватного виконавця Журид С.М. на неконституційність ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» та його висновок про те, що кошти, оплачені як авансовий внесок не повинні вважатися авансовим внеском, фактично підтверджують, що кошти на загальну суму 47080,97 грн. відповідач отримав і не повернув. Аргументів, які б свідчили про те, що кошти в сумі 47080,97 грн. належать відповідачу, і те що відповідач має право розпоряджатись коштами на свій розсуд, не надає. Тим самим вкотре відповідач довів свою позицію про небажання повернути кошти, які йому не належать. З приводу заявленої заяви приватним виконавцем про застосування наслідків пропуску строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову, вважали, що строк не пропустили, адже такий потрібно рахували з дня, коли їм стало відомо про порушення права, тобто, після направлення листа приватному виконавцю Журид С.М. з вимогою повернути кошти, який було проігноровано. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків. Акціонерне товариство «Страхова компанія ІНГО» на рахунок приватного виконавця Журида Сергія Миколайовича перерахувало кошти на загальну суму 47080,97 грн. з призначенням платежу на виконання виконавчих документів: що підтверджується платіжними інструкціями: ??- №14840 від 05.07.2021 на суму 3230,00 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП №910/24046/14 від 16.12.2014 про стягнення з СК «Український страховий дім» на користь СК «ІНГО» боргу; ??- №14990 від 06.07.2021 на суму 2277,28 грн. на виконання зведеного ВЛ N? 759/18148/18 від 05.02.2020 про стягнення з [PERSON] на користь СК «ІНГО» боргу; ??- №15001 від 06.07.2021 на суму 3091,99 грн. з призначенням на виконання ВЛ №761/6372/20 від 26.10.2020 про стягнення з [PERSON] на користь СК «ІНГО» боргу; - №15774 від 14.07.2021 на суму 2474,12 грн. з призначенням платежу на виконання ВЛ №367/4784/18 від 19.12.2019 про стягнення з [PERSON] на користь СК «ІНГО» боргу; ??- №15898 від 15.07.2021 на суму 2469,00 грн. з призначенням платежу на виконання ВЛ №473/1461/20 від 20.08.2020 про стягнення з [PERSON] на користь СК «ІНГО» боргу; - №15900 від 15.07.2021 на суму 3105,24 грн. з призначенням платежу на виконання ВЛ №761/24582/19 від 13.02.2020 про стягнення з [PERSON] на користь СК «ІНГО» боргу; - №16064 від 19.07.2021 на суму 4235,00 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного виконавчого провадження №910/17277/20 від 08.02.2021 про стягнення з СК «Європейський страховий союз» на користь СК «ІНГО» боргу; -№16152 від 20.07.2021 на суму 4596,72 грн. з призначенням платежу на виконання рішення №295/12114/20 від 23.02.2021 про стягнення з [PERSON] на користь СК «ІНГО» боргу; -№16352 від 22.07.2021 на суму 3378,00 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП №904/4681/20 від 22.12.2020 про стягнення з СК «Домінанта» на користь СК «ІНГО» боргу; ??- №16385 від 22.07.2021 на суму 2354,45 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП №909/688/20 від 12.01.2021 про стягнення з СК Галицька» на користь СК «ІНГО» боргу; ??-№16394 від 22.07.2021 на суму 3845,00 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП №910/20779/17 від 22.12.2017 про стягнення з СК «Іллічевське» на користь СК «ІНГО» боргу; ??-№16722 від 29.07.2021 на суму 1055,47 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП №909/461/20 від 29.09.2020 про стягнення з СК «Галицька» на користь СК «ІНГО» боргу; -№16725 від 29.07.2021 на суму 4226,24 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП №904/4689/20 від 01.12.2020 про стягнення з СК «Домінанта» на користь СК «ІНГО» боргу; - №16939 від 03.08.2021 на суму 2469,00 грн. з призначенням платежу на виконання ВП №473/1461/20 від 20.08.2020 про стягнення з [PERSON] на користь СК «ІНГО» боргу; - №16950 від 03.08.2021 на суму 4273,46 грн. з призначенням платежу на виконання ВЛ №552/3735/20 від 28.12.2020 про стягнення з [PERSON] на користь СК «ІНГО» боргу. Загальна сума перерахованих коштів відповідно до даних платіжних інструкцій склала 47080,97 грн. В усіх платіжних інструкціях зазначається призначення «на виконання виконавчого листа» або «на виконання зведеного виконавчого провадження». Дата останньої платіжної інструкції 03 серпня 2021 року (а.с.17). Позивач стверджує, що виконавчі документи не пред`являлися до виконання, відтак платежі підлягають поверненню платнику, для стягнення яких звернулися до суду. Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Журид Сергій Миколайович вважає, що якщо кошти на його рахунок і надходили, то такі були сплачені на власний розсуд та з ініціативи позивача, відтак не підлягають поверненню. Вважає, що оскільки Закон України «Про виконавче провадження» вже не встановлював обов`язку сплачувати авансові платежі, то позивач перерахував кошти безпідставно, відтак, такі не підлягають поверненню в порядку ст.1212 ЦК України, в тому числі у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Розглядаючи даний спір, суд з`ясовує 3 питання: 1) яка природа коштів, які надійшли на рахунок приватного виконавця; 2) якщо виконавчих проваджень не було відкрито, то чи підлягають такі кошти поверненню; 3) чи пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Щодо природи коштів суд встановив, що АТ «Страхова компанія «ІНГО» здійснювала переказ коштів на рахунок приватного виконавця для забезпечення виконання виконавчих документів. Така обставина доводиться призначенням платежів. Здійснення платежів здійснювалося на рахунок [PERSON] , оскільки він здійснював практику як приватний виконавець. Такі обставини не спростовані учасниками. Відповідач у відзиві не заперечував таких обставин, лише зазначив, що його діяльність як приватного виконавця зупинена згідно Наказу №1202/5 від 04.04.2023 Міністерства юстиції України, доступ до системи АСВП заблокований. Відтак, суд констатує, що платежі від позивача здійснювалися на рахунок відповідача саме з метою здійснення примусового виконання виконавчих документів в порядку Закону України «Про виконавче провадження». Авансовий внесок (сплачується стягувачем до моменту, коли боржник виконав рішення) та витрати виконавчого провадження (стягуються з боржника) мають на меті забезпечити витрати виконавчого провадження приватних виконавців. До 15.05.2019 року, коли Конституційний Суд України визнав неконституційною норму ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», Закон покладав обов`язок на стягувача до заяви про примусове виконання рішення додавати квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Втім, рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України „Про виконавче провадження" (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа № 3-368/2018(5259/18) положення ч.2 ст.26 Закону України „Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами були визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Відтак, з 15.05.2019 долучення до заяви про відкриття виконавчого провадження квитанції на підтвердження сплати авансового внеску стало не обов`язковим. Попри таке рішення КСУ від 15.05.2019, Закон України „Про виконавче провадження" продовжує містити поняття та необхідність сплати авансового внеску. Рішення Конституційного Суду України фактично відмінило обов`язок долучати квитанцію про сплату авансового внеску до заяви про відкриття виконавчого провадження, однак не відмінило принцип, за яким приватні виконавці фінансують свою діяльність та розпочинають виконавчі дії саме за рахунок таких авансових внесків (на відміну від державних виконавців, які фінансуються Державою). Так, стаття 42 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла як на момент здійснення платежів, так і діє на момент розгляду справи судом, встановлює, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Зважаючи на те, що фактично припинила дію норма Закону, яка зобов`язувала стягувача долучати до заяви про відкриття виконавчого провадження квитанцію (підтвердження) про сплату авансового внеску, однак авансування витрат виконавчого провадження стягувачем з метою організації та проведення виконавчих дій, законодавством продовжує бути передбачене (інакше приватний виконавець не був би зацікавлений розпочинати примусове виконання за власний рахунок), суд погоджується з твердженням позивача, що платежі АТ «СК «ІНГО» було здійснено як авансовий платіж відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки виконавчі документи після проведених авансових платежів пред`явлено до виконання приватному виконавцю [PERSON] не було, тобто відпала необхідність фінансування виконавчого провадження, у виконавця виник обов`язок повернути кошти, які він отримав. У цьому аспекті суд вважає доведеними ті обставини, що виконавчі документи до виконання не подавалися, оскільки протилежне не доведено приватним виконавцем. Оскільки у виконавця виник обов`язок повернути кошти, які він отримав як авансовий внесок, то між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються нормам статті 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Встановлено, що правовою підставою для набуття приватним виконавцем грошових коштів, було внесення авансових внесків. Згодом потреба у таких внесках підпала, адже СК «ІНГО» вирішила не пред`являти приватному виконавцю Журиду С.М. виконавчі документи на виконання. Відтак, відпадала правова підстава для отримання таких коштів, а тому грошові кошти підлягали поверненню позивачу у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Однак, відповідач заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин правил про наслідки пропуску строку позовної давності. Так, з матеріалів справи вбачається, що останній платіж на рахунок виконавця було здійснено 3 серпня 2021 року. До суду позивач звернувся з позовом про стягнення безпідставно утримуваних коштів 09.09.2024, тобто зі спливом 3 років від дня, коли повинен був знати про безпідставність платежів та отримав право вимоги до відповідача. Сам по собі факт звернення до Господарського суду м.Києва в справі №910/8498/24 з аналогічним позовом, за результатом якого суд відмовив у відкритті провадження з тих підстав, що позов не відноситься до юрисдикції господарських судів та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, строк позовної давності не перервав. Перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу позовної давності й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами (постанова КГС ВС від 06.07.2023 № 905/2030/19 (905/2258/19). Відтак, звернувшись до суду у вересні 2024 року, позивач пропустив встановлений ст.256 ЦК України строк позовної давності. Такий висновок суду не змінюють твердження позивача про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач вважає, що днем коли СК «ІНГО» дізналася про порушення свого права, є день направлення приватному виконавцю заяви про повернення безпідставно набутих коштів від 01.07.2024 року за вихідним №1298. З цього приводу суд зазначає, що сам по собі намір врегулювати спір у позасудовому порядку в липні 2024 року, не свідчить про те, що СК «ІНГО» дізналася про порушення свого права лише в день свого звернення до приватного виконавця Журиди С.М. Про факт непред`явлення виконавчих документів до виконання СК «ІНГО» не могла не знати тоді, коли здійснила платежі, однак не подала заяву про відкриття виконавчого провадження. Посилання позивача на пункт 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу ПрезидентаУкраїни "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N? 2102-IХ, перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану, також висновків суду про пропуск позивачем строку позовної давності не змінює. Так, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку. У конкретній справі позивач не навів обставин, пов`язаних з воєнним станом, які б вказували на те, що він мав непоборні обставини, які впливали на його можливість своєчасно звернутися до суду. Отже, незважаючи на те, що суд висновував про обґрунтованість та доведеність позовних вимог про стягнення грошових коштів, які безпідставно не повернуті приватним виконавцем, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц (пункт 53 постанови) зазначила: суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Як зазначила ВП Верховного Суду, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. У конкретному випадку позивач не навів поважних причин пропуску строку, адже помилково вважав, що строк не порушив, відтак навіть не просив суд поновити такий строк. Відтак, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed