Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

Представник Державної іпотечної установи звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 липня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 23/2012-86, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 136 300 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитом, з кінцевою датою їх повернення кредитору не пізніше 19 липня 2042 року, за цільовим призначенням - придбання у власність за договором купівлі-продажу № 785 від 19 липня 2012 року окремої квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 04 жовтня 2012 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений договір відступлення права вимоги № 814/12 за умовами якого відбулось відступлення права вимоги за договорами від 19 липня 2012 року: про іпотечний кредит № 23/2012-86; за іпотечним договором № 23з/2012-86. Станом на 17 серпня 2023 року заборгованість [PERSON] становить: 110 136,94 грн., з яких: 91 365,42 грн. - сума основного боргу, 18 771,52 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом. На підставі викладеного, представник позивача звернувся з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит у розмірі 110 136,94 грн., з яких: сума основного боргу становить 91 365,42 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 18 771,52 грн., а також судові витрати в розмірі 3 028 грн. 11 вересня 2024 року ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зроблено запити до Державної міграційної служби України щодо інформації про зареєстроване місце проживання відповідача та до Міністерства соціальної політики України щодо наявності можливої інформації про взяття на облік відповідача як внутрішньо переміщеної особи. Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за №1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м.Дніпропетровська. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв про відкладення чи розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст.6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам роз`яснено на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в тому числі, і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що як представнику позивача, так і відповідачу, були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань і доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. 25 листопада 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 19 липня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 23/2012-86, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 136 300 грн. зі сплатою 15% річних та кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 19 липня 2042 року, за цільовим призначенням - придбання у власність за договором купівлі-продажу № 785 від 19 липня 2012 року окремої квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8-19). Також судом встановлено, що грошові кошти було переведено на поточний рахунок № [NUMBER] , отримувач [PERSON] від 19 липня 2012 року, що підтверджується меморіальним ордером ПАТ «ВТБ Банк» № 47767 від 19 липня 2012 року з призначенням платежу - «надання кредиту згідно з договором про іпотечний кредит № 23/2012-86 від 19.07.12» (а. с. 10). Матеріалами справи підтверджено, що в забезпечення зобов`язань за вищевказаним договором між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 23з/2012-86 від 19 липня 2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Апалько М.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 786, відповідно до змісту якого в іпотеку було передано нерухоме майно житлового призначення - трикімнатну квартиру, загальною площею 59,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 23-30). Крім того, судом встановлено, що 04 жовтня 2012 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги № 814/12, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 5930, за умовами якого відбулося відступлення ПАТ «ВТБ Банк» позивачу прав вимоги за договором про іпотечний кредит № 23/2012-86 від 19 липня 2012 року та за іпотечним договором № 23з/2012-86 від 19 липня 2012 року, на загальну вартість права вимоги за кредитним договором на момент передачі прав вимоги Державній іпотечній установі в розмірі 135 542,78 грн. (а. с. 38-44). В матеріалах справи також наявне повідомлення про відступлення права вимоги від 05 жовтня 2012 року, яке було особисто отримано відповідачем, про що свідчить його підпис, датований 11 жовтня 2012 року (а. с. 45-46). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідачі порушують зобов`язання за даним договором. Згідно із ст. 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Частиною 2 статті 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено у ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши [PERSON] кредитні кошти на придбання квартири, однак відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 17 серпня 2023 року відповідачем прострочена заборгованість з повернення кредитних коштів, сплаті відсотків за користування кредитом та становить 110 136,94 грн., з яких: 91 365,42 грн. - сума основного боргу, 18 771,52 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом, 0,00 грн. - пеня (а. с. 21). Судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором про іпотечний кредит № 23/2012-86 від 19 липня 2012 року станом на 17 серпня 2023 року відповідає вимогам закону (а.с.21). Зазначений розрахунок відповідачем не спростовано в ході розгляду справи не було, як і не було надано доказів належного виконання своїх зобов`язань перед позивачем. Враховуючи вищевказані положення закону, наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом обставини справи, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем умов кредитного договору в частині строків повернення кредитної заборгованості та визнає право позивача на її стягнення в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 81, ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Будь-яких відомостей або доказів на спростування встановлених судом обставин матеріали справи не містять. Отже, оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, що виникла внаслідок порушення кредитних зобов`язань відповідачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 028 грн.

Outcome: approved