Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

У грудні 2021 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксани Миколаївни, треті особи: Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова Заіра Арсенівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину житлового будинку, визнання недійсним договору іпотеки, виключення записів про заборону відчуження на нерухоме майна та зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.11.2021 на сайті ДП «СЕТАМ» в розділі «Список лотів» позивачці стало відомо, що ДП «СЕТАМ» проводить аукціон із реалізації житлового будинку, загальною площею 195,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Номер лоту: 500318. Початкова ціна: 1200719,00 гривень. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №175 від 27.01.2006, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. Згідно з відомостями, розміщеними в Автоматизованій системі виконавчого провадження, примусова реалізація вказаного житлового будинку здійснюється в межах виконавчого провадження №65365441, яке знаходиться в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. Сторонами виконавчого провадження є: стягувач - AT «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління AT «Ощадбанк»), боржник - [PERSON] . Крім того, із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що житловий будинок також є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки №177 від 27.01.2006, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. Сторонами договору є: іпотекодержатель - ВАТ «Державний ощадний банк України», іпотекодавець - [PERSON] . З 1991 року і по теперішній час, позивачка перебуває в фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] , вони проживають разом, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет. У них є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Житловий будинок [ADDRESS] , є місцем їх постійного проживання. 27.01.2006 [PERSON] придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №175. Згідно з п. 2.1 договору купівлю-продаж здійснено за 358550,00 гривень. Отже, враховуючи те, що на час укладання [PERSON] договору купівлі-продажу спірного будинку вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, спірний будинок є об`єктом їх спільної сумісної власності і їх частки у праві власності є рівними. Позивачка вважає, що у відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки відповідач [PERSON] розпорядився належною позивачці часткою в праві власності на спірний будинок, уклавши договір іпотеки, позивачка вважає, що її права на вказаний об`єкт нерухомості можуть бути захищені шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку. Таким чином, передача в іпотеку житлового будинку [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та позивачки, була можлива лише у разі наявності її нотаріально засвідченої згоди. Проте, згоди на передачу будинку в іпотеку позивачка не надавала. Оскільки в даному випадку договір іпотеки №177 від 27.01.2006, укладений між іпотекодержателем - ВАТ «Державний ощадний банк України» та іпотекодавцем - [PERSON] , укладений без нотаріально посвідченої згоди позивачки, як співвласника предмета іпотеки, то договір іпотеки відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Визнання недійсним спірного договору іпотеки тягне за собою відсутність правових підстав внесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про заборону на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 2826377, та внесення відомостей до Державного реєстру іпотек відомостей про об`єкт обтяження - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 2826386. Крім того, позивачці стало відомо, що 06.09.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. в межах виконавчого провадження ВП №65365441 було винесено постанову про опис та арешт майна, згідно з якою було описано та накладено арешт на спірний будинок. Позивачка не\~є боржником\~в будь-якому\~виконавчому провадженні,\~спірний будинок\~є об`єктом їх із [PERSON] спільною сумісною власності, а тому вважає, що у разі задоволення позовних вимог про визнання права власності за нею на частину спірного будинку, з будинку має бути знятий арешт. Позивачкою вжиті заходи забезпечення позову до подання позовної заяви до суду. З урахуванням викладеного, просить суд: встановити факт спільного проживання із [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по теперішній час; визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір іпотеки №177 від 27.01.2006, укладений між іпотекодержателем - ВАТ «Державний ощадний банк України» та іпотекодавцем - [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.; зобов`язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксану Миколаївну виключити записи про обтяження, внесені 30.01.2006, з Державного реєстру іпотек за №2826386 та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №2826377; зняти арешт з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою від 06.09.2021 приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. про опис та арешт майна в межах виконавчого провадження ВП №65365441. 14.02.2022 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з 1991 [PERSON] та [PERSON] перебувають у фактичних шлюбних відносинах, та мають спільних дітей. Протягом всього часу вони разом ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, разом утримували та виховували дітей до їхнього повноліття. 27.01.2006 за договором купівлі-продажу, за спільні кошти, які вони накопичували разом з [PERSON] кілька років, придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Покупцем за договором виступив він, але визнає, що цей будинок вони придбали в спільну сумісну власність. 27.01.2006 між [PERSON] та AT «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір №401-Ф. Вказаний договір був укладений ним без відома [PERSON] , отримані за кредитним договором кошти були витрачені ним на власні потреби. Необхідною умовою надання кредиту було його забезпечення шляхом передання нерухомості в іпотеку. Саме тому 27.01.2006 між [PERSON] та AT «Державний ощадний банк України» був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за №177. Предметом іпотеки став спірний будинок. При укладанні договору іпотеки він не повідомив нотаріуса про те, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах. [PERSON] він також не повідомив про те, що уклав договір іпотеки. Про наявність договору іпотеки [PERSON] дізналася лише в листопаді 2021, коли він повідомив їй про те, що будинок виставлено на аукціон ДП «СЕТАМ». Враховуючи наведене, визнає викладені [PERSON] в позовній заяві обставини та позовні вимоги і не заперечує проти задоволення позову. 14.02.2022 від представника АТ «Ощадбанк» - Іванісова В.С. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. 14.02.2022 від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. надійшли пояснення на позовну заяву. 17.02.2024 від приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову. 15.03.2023 від представника відповідача АТ «Ощадбанк» - Іванісова В.С. надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, в яких зазначено, що Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.12.2021 у справі №334/9179/21, провадження №2-з/334/53/21, задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Зупинено продаж (реалізацію) шляхом проведення електронних торгів арештованого майна: житлового будинку, загальною площею 195,10 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що здійснюється Державним підприємством «СЕТАМ», реєстраційний номер лота - 500318, власник - [PERSON] . Представник позивачки [PERSON] - адвокат Слєсарь О.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та треті особи: Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова З.А. просили провести розгляд справи без їх участі, про що подали відповідні заяви. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вислухавши покази свідків, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, встановив такі фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно зі ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.ст. 81-83\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Положеннями ст.\~89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Також на підставі ч. 4\~ст. 263 ЦК України, при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що 27.01.2006 між AT «Державний ощадний банк України» в особі філії та [PERSON] був укладений кредитний договір № 401-Ф. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у сумі 50000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти та повернути кредит, та сплатити відсотки у розмірі 12,5% річних. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, кредит надається на 180 місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 26.01.2021 року на придбання житлового будинку. Відповідно договору купівлі-продажу від 27.01.2006 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за №175, позичальник [PERSON] придбав житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №401-Ф від 27.01.2006, 27.01.2006 між AT «Державний ощадний банк України» в особі філії та [PERSON] був укладений договір іпотеки №lZ-401-Ф. Предметом іпотеки є житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо недійсності вищевказаного договору іпотеки суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є порушення стороною (сторонами) загальної заборони того, щоб зміст правочину суперечив положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства саме на момент його вчинення. Згідно зі статтею 572 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета х іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Отже, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з Відповідача-1 кредитної заборгованості та впливає на можливість Банку звернути стягнення на іпотечне майно. Згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) тільки за згодою всіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Разом з тим, відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. За змістом пункту 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, принцип справедливості, добросовісності та розумності. Такі засади цивільного права підлягають застосуванню як під час тлумачення й реалізації актів цивільного законодавства та інших джерел цивільного права, а так само під час здійснення оцінки поведінки учасників цивільних відносин. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм права у їх взаємодії й взаємозв`язку необхідно зробити висновок, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15,від 21 жовтня 2015 року у справі № 6- 1568цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16. Майно придбане за грошові кошти, надані банком у кредит чоловіку позивача згідно п.1.2. кредитного договору умовою належно оформленого забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним договором, тобто одночасної передачі цього майна в іпотеку цій же кредитній установі. У досліджуваній правовій ситуації момент набуття майна настав у той же самий проміжок часу, що і з розпорядження ним шляхом передання в іпотеку банку. Придбання майна відбулося не за рахунок особистих коштів позичальника або спільних коштів позичальника та його подружжя, а за рахунок коштів, наданих банком в кредит. Інших доводів позивачем не наведено й не обгрунтовано. Доказів існування інших джерел для набуття цього майна позивач суду не надала. Згідно частини першої статті 60 СК України, майно належите дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, якщо воно ними спільно набуте, тобто для виникнення режиму спільності майна необхідною умовою є те, що майно має бути ними спільно нажитим. Крім того, необхідно зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті такого майна. Тобто режим спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за таке майно було набуте (джерело набуття). У ситуації, коли виникненню права власності на річ передує виникнення боргове зобов`язання одного з подружжя, застосуванню підлягає правило частини четвертої статті 65 СК України, згідно з яким обов`язки одного з подружжя стають спільними для другою подружжя лише в разі, якщо такий договір укладений в інтересах сім`ї. Тобто подальша поведінка подружжя або дійсна мета виникнення зобов`язання, досягнення якої спрямоване на задоволення інтересів сім`ї, могли бути достатніми підставами вважати, що такі боргом зобов`язання є спільними для обох з подружжя. Банк, надавши необхідні грошові кошти для придбання житлового будинку у борг, не мав достатніх причин для висновку, що цю річ придбано за рахунок спільних коштів подружжя та що вона є спільно нажитою ними та, відповідно, є їх спільною річчю. Таким чином, передання спірного нерухомого майна в іпотеку банку має розглядатися не як розпорядження спільним майном подружжя, для якого є обов`язковою згода іншого з подружжя, а як обов`язкова умова надання грошових коштів банком позичальнику у кредит. Не передання позичальником придбаного за рахунок кредиту майна в іпотеку банку не створило б для нього умов отримання усієї суми кредиту у зв`язку істотним порушенням умов та порядку кредитного договору. Відповідно до пунктом 1.4 кредитного договору кредит надається позичальнику на умовах, визначених даним договором після виконання ним умов передбачених п.п. 1.4.1. цього договору, серед іншого належно оформленого забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним договором. Відповідач [PERSON] , укладаючи оспорюваний договір іпотеки, зазначив, що на момент його підписання предмет іпотеки досі нікому не проданий, не подарований, не обтяжений, не підлягає вилученню і вільний від зобов`язань, крім тих що передбачені цим договором, не знаходиться у спільній частковій власності, податковій заставі, не є часткою, паєм (пункт 5.1. договору іпотеки). При укладенні договору іпотеки іпотекодавець у заяві засвідчив, що на момент укладення договору іпотеки в шлюбі не перебуває, домоволодіння та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , які передаються в іпотеку є його особистою приватною власністю. Згідно п. 7.4. кредитного договору при зміні місця проживання, місця роботи, прізвища або імені, свого сімейного стану та інших обставин, здатних вплинути на виконання зобов`язань по даному договору повідомити банк в тридцяти денний строк з моменту виникнення цих обставин. На час укладення договору іпотеки 27.01.2006, банк не знав і не міг знати, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Помилання позивача\~на висновки,\~викладені у\~постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~21\~листопада 2018\~року у\~справі №\~372/504/17\~(провадження\~№ 14-325цс18)\~є безпідставними,\~оскільки Велика\~Палата Верховного\~Суду переглядала справу за позовом про визнання недійсним договору іпотеки, предметом якого є майно, набуте у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, правовідносини справи № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) є відмінними від обставин справи, яка розглядається. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України. Позивачка [PERSON] вказує, що з 1991 перебуває у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] , спірне майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] придбано сторонами в період цивільного шлюбу, тобто це нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача та її цивільного чоловіка. Однак, на нерухоме майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , звернуто стягнення у зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язання за кредитним договором. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-72цс19). У постанові від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61- 15813сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду,

Outcome: partial