Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача в якому просить визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право на 1/2 частку в праві спільної власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 47,4 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що з 15.08.2008, [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу маємо двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають із нею і знаходяться на її утриманні. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 12.03.2019 шлюб розірваний. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти ними було придбана двокімнатна квартира, загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею - 29,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.09.2008, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О., зареєстровано в реєстрі за №5085, Витягом про реєстрацію права власності від 16.10.2008, реєстраційний №17166172, Витягом з Державного реєстру правочинів від 26.09.2008, Інформаційною Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2024. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за відповідачем - [PERSON] . В пункті 4.1. договору купівлі-продажу квартири від 26.09.2008 зазначено, що «...Згода дружини покупця на купівлю квартири отримана, що підтверджується її заявою, підпис на якій засвідчено нотаріально Степанчук Н.О., приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 26.09.2008 за реєстровим №5084...». Після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Відповідач в 2019 році змінив замки в квартирі, перешкоджає їй в доступі до квартири. В період її проживання оплату за комунальні послуги здійснювала вона. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. 15.08.2024 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не подано жодного доказу на підтвердження факту матеріальної участі у придбанні квартири. Позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. З 2019 року є відліковою датою, з якої починається відлік трирічний строк. З часу розірвання шлюбу позивач жодного разу не проживала у спірній квартирі, не несла витрат по комунальним послугам, не покращувала стан квартири та й взагалі не цікавилася вказаним житлом і до теперішнього часу не мала наміру проживати в м.Лозова. 28.08.2024 представник позивача-адвокат Данько Л.В. подала відповідь на відзив, згідно якого просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач помилково прирівнює момент розірвання шлюбі із моментом початку перебігу строку позовної давності щодо вимог про поділ майна. Після розірвання шлюбу з відповідачем в 2019 році, позивачка разом з неповнолітніми дітьми стала проживати, за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю матір?ю, [PERSON] та рідним братом [PERSON] , які потребували постійної допомоги та догляду. [PERSON] , мала захворювання, пов?язане з наслідками Чорнобильської катастрофи «Са легень T3N1M1, mts в головний мозок, кл. гр.І». Також мати позивача мала першу групу інвалідності А з 03.06.2021 та довічно потребувала постійної сторонньої допомоги (нерегульованої) і догляду. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25.06.2021 справа №556/1052/21, [PERSON] призначено опікуном недієздатного [PERSON] , який є інвалідом І групи з народження, страждає на хронічне психічне захворювання. [PERSON] є інвалідом дитинства І групи психічного захворювання безстроково, потребує постійного довготривалого стороннього догляду, нагляду та допомоги. У зв`язку із необхідності здійснення постійного довічного догляду за матір`ю та братом, [PERSON] не мала ні наміру, ні бажання, ні можливості проживати в спірній квартирі, за адресою: [ADDRESS] , тому позивач стверджує, що після розірвання шлюбу з відповідачем ніхто її прав не порушував щодо спірної квартири. Позивачу відомо, що в цій квартирі проживав колишній чоловік, а у позивачки не було необхідності та наміру вселятися в квартиру з причин зазначених вище. На теперішній час [PERSON] маючи двох неповнолітніх дітей, недієздатного брата є непрацездатною особою, тому має тяжке фінансове становище. В зв`язку з чим в червні 2024 року позивач звернулась до нотаріуса з питанням щодо продажу (відчуження) свою частку квартири, за адресою: [ADDRESS] , оскільки вважала, що квартира придбана в шлюбі, тому має право на 1/2 частку в цій квартирі. Нотаріус повідомила, що квартира оформлена на [PERSON] , тому роз?яснила, про необхідність звернутись до суду з відповідним позовом. Таким чином, про порушення своїх майнових прав позивачка дізналась в червні 2024 року та в червні одразу поданий відповідний позов. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім?я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім?я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відчуження частки цього майна на публічних торгах без згоди іншого з подружко порушує право останнього як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном. Твердження відповідача, що позивач не брала фінансової участі у придбанні спірної квартири, є безпідставним, оскільки для придбання квартири позивач були надані кошти, які остання відкладала ще з 1999 року, подаровані кошти на весілля з відповідачем та взяті у борг у сестри. Позивач постійно працювала і мала регулярний дохід. Зазначила, що у відповідача не було власних коштів, оскільки має на утриманні неповнолітню дитину, на утримання якої з нього відраховуються аліменти за рішенням суду, по яким він має борги, був позбавлений батьківських прав відносно неї, також з першої роботи був звільнений із-за прогули, на другій отримував мінімальну заробітну плату та мав на утриманні матір [PERSON] , яка не працювала. 28.08.2024 представник позивача-адвокат Данько Л.В. подала заяву про зміну підстав позову, згідно якого, у зв`язку із необхідністю здійснення постійного довічного догляду за матір?ю та братом, [PERSON] позивач не мала ні наміру, ні бажання, ні можливості проживати в спірній квартирі, за адресою: [ADDRESS] , тому позивач стверджує, що після розірвання шлюбу з відповідачем ніхто її прав не порушував щодо спірної квартири. Позивачу відомо, що в цій квартирі проживав колишній чоловік, а у позивачки не було необхідності та наміру вселятися в квартиру з причин зазначених вище. На теперішній час, [PERSON] , маючи двох неповнолітніх дітей, недієздатного брата є непрацездатною особою, тому має тяжке фінансове становище. В зв?язку з чим в червні 2024 року позивач звернулась до нотаріуса з питанням - як можна продати (відчужити) свою частку квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки вважала, що квартира придбана в шлюбі, тому має право на частку в цій квартирі. Нотаріус повідомила, що квартира оформлена на [PERSON] , тому роз?яснила, про необхідність звернутись до суду з відповідним позовом. 11.09.2024 відповідач [PERSON] подав заперечення, згідно якого наголошував на тому, що моментом виникнення спору між подружжям щодо набутого під час шлюбу нерухомого майна слід вважати 2019 рік. Будь-яких поважних причин, які б підтвердили поважність пропуску строку звернення до суду з позовом, позивачем не доведено. Зазначив, що позивач власними аргументами (а саме, що відповідач в 2019 році змінив замки в квартирі, перешкоджає їй у доступі до квартири) підтверджує порушення права на спірну квартиру ще в 2019 році. Позивач [PERSON] та її представник-адвокат Данько Л.В. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, з викладених у позові і письмових відповіді на відзив та заяві про зміну підстав позову, підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник-адвокат Смірнова Н.А. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 15.08.2008 [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 12.03.2019, було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 26.09.2008 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею - 29,1 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №5085. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за відповідачем - [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності від 16.10.2008, реєстраційний №17166172, Витягом з Державного реєстру правочинів від 26.09.2008, Інформаційною Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2024. В пункті 4.1. договору купівлі-продажу квартири від 26.09.2008 зазначено, що «...Згода дружини покупця на купівлю квартири отримана, що підтверджується її заявою, підпис на якій засвідчено нотаріально Степанчук Н.О., приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 26.09.2008 за реєстровим №5084» За ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Незважаючи на той факт, що вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був зареєстрований під час шлюбу лише на ім`я відповідача (як одного з подружжя), це не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Пленум Верховного суду України в п.23 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 року у справі №6-1327цс15, міститься висновок про те, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Сторонами по справі не надано належних та допустимих доказів про те, що спірне майно було отримане кожним із них в дар чи у порядку спадкування, що могло бути підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя. На підтвердження обставин придбання квартири за кошти подружжя, позивачкою надано трудову книжку серії [NUMBER] від 11.08.1999 на ім`я [PERSON] , трудову книжку серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , довідки про доходи на ім`я [PERSON] та розписки на ім`я [PERSON] про отримання у борг коштів на придбання квартири в м.Лозова. Відомості, які містяться в трудових книжках сторін, довідках про доходи відповідача, боргових розписках на придбання квартири, свідчить про отримання кожним із них доходу, та не спростовує того, що спірна квартири була придбана за час шлюбу за спільні кошти. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, встановивши, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Судами враховано, що набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності майна. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідачем у справі не доведено, що спірна квартира була придбана лише за його грошові кошти, а не спільні. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині 2 статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними. На спростування тверджень відповідача [PERSON] , щодо пропуску позивачем [PERSON] трирічного строку позовної давності, для звернення до суду з даним позовом, оскільки відліковою датою, з якої слід відраховувати трирічний строк позовної давності є 2019 рік, коли подружжя розірвало шлюб, позивачем було надано: довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №809789 серії 12ААБ на ім`я [PERSON] , яка мала захворювання, пов?язане з наслідками Чорнобильської катастрофи «Са легень T3N1M1, mts в головний мозок, кл. гр.І», першу групу інвалідності А з 03.06.2021 та довічно потребувала постійної сторонньої допомоги (нерегульованої) і догляду; рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25.06.2021 справа №556/1052/21, яким [PERSON] було призначено опікуном недієздатного [PERSON] , який є інвалідом І групи з народження, страждає на хронічне психічне захворювання; довідку СЕ №046642 на ім`я [PERSON] , який є особою з інвалідністю з дитинства І групи психічного захворювання безстроково, потребує постійного довготривалого стороннього догляду, нагляду та допомоги; свідоцтво про народження на ім`я [PERSON] , [INFO] ; свідоцтво про народження на ім`я [PERSON] , [INFO] ; свідоцтво про смерть на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; експертний висновок Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії №25899 від 18.06.2021 на ім`я [PERSON] з встановленням діагнозу. Що свідчать про те, що позивач [PERSON] не проживала в спірній квартирі, за адресою: [ADDRESS] . І після виникнення необхідності у відчужені вищевказаної квартири, розпочався відповідний строк. Тобто позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки нею доведено, що про порушене право вона дізналася у 2024 році. Відповідач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивач була обізнана про порушення її права раніше 2024 року (а саме у 2019 році). Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 2766,49 грн., сплачений позивачем про зверненні до суду із позовом.

Outcome: approved