Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Возний М.В. звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до адвоката [PERSON] про стягнення боргу за договором про надання юридичних послуг. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з адвоката [PERSON] на користь позивача борг за договором про надання юридичних послуг в сумі 14 000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 13 січня 2022 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір на надання юридичних послуг, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати позивачу юридичні послуги із захисту його інтересів у справі про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, а позивач зобов`язався оплатити такі послуги. Сторони погодили, що розмір гонорару за надання правової допомоги у справі про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини становить 14 000,00 грн. Представник позивача зазначає, що після підписання договору про надання юридичних послуг від 13 січня 2022 року адвокат [PERSON] повідомив позивача про необхідність оплати гонорару відразу у розмірі 14 000,00 грн. Позивач сплатив відповідачу суму гонорару у розмірі 14 000,00 грн 13 січня 2022 року. Проте на протязі п`яти місяців відповідач користується коштами позивача, умови договору не виконані, на телефоні дзвінки відповідач не відповідає, де знаходиться на даний час адвокат [PERSON] позивачу не відомо. 17 червня 2022 року позивач звернувся до відповідача з претензійним листом, яким вимагав надати акт виконаних робіт, а також повернути йому кошти в зв`язку з тим, що умови договору останнім виконані не було. Однак ані коштів, ані відповіді позивач не отримав. Оскільки відповідач не бажає добровільно повернути отримані від позивача кошти, [PERSON] змушений звернутись до суду за захистом свої прав. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року цивільну справу за цим позовом передано на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва. Ухвалою судді Дніпровського районного суду мю Києва від 05 грудня 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач копію ухвали суду про відкриття провадження у справі з копіює позовної заяви та доданими до неї документами отримано не було, надіслані документи повернулись до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). 27 січня 2023 року від відповідача [PERSON] на електрону адресу суду надійшли пояснення. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року пояснення відповідача [PERSON] , подані в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором про надання юридичних послуг - повернуто без розгляду. 28 лютого 2024 року відповідачем [PERSON] подані до суду пояснення, які не є заявою по суті справи в розуміння ст. 174 ЦПК України Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 13 січня 2022 року [PERSON] (замовник) і [PERSON] , що діє на підставі Свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю [NUMBER] від 28.10.1999 р. (виконавець) уклали договір про надання юридичних послуг. (а.с. 7) Відповідно до п. 1.1. договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов`язується надати замовнику визначені цим договором юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього як «потерпілого», «скаржника», «позивача», «відповідача», «третьої особи», «заявника», тощо, в усіх правоохоронних органах, органах державної влади, а також на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, в усіх судових органах України, в тому числі: апеляційних судах та Верховному суді України у справі розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, а замовник зобов`язується оплатити такі послуги. Згідно п. 4.1. договору, за надання послуг замовник за попередньою домовленістю, виплачує виконавцеві аванс і сплачена сума є складовою судових витрат як витрат на оплату адвоката. Оплата відряджень, витрат на дорогу, судовий збір тощо, що пов`язано зі справою сплачується окремо. 13 січня 2022 позивач [PERSON] сплатив 14 000,00 грн, які, в свою чергу, прийняв адвокат [PERSON], що підтверджується копією квитанції та відповідає вимогам п. 4.2 договору (а.с. 8). В своєму позові позивач зазначає, що з боку відповідача не було дотримано умов договору у зв`язку з чим останній звернувся до відповідача із претензією. Відповідно до умов п. 4.3. договору сторони домовились, що основа матеріальних витрат виконавця формується з системи оплати праці та послуг з відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, що затверджено Постановою КМУ від 17 вересня 2014 року № 465, про що виконавцем за вимогою замовника складається акт виконаних робіт, надаються копії складених документів, понесені витрати. Так, на виконання умов договору, а саме п. 4.3., позивач 21 червня 2022 року направив на адресу відповідача [PERSON] лист, в якому повідомив останнього про розірвання договору, просив надати акт виконаних робіт та повернути кошти в розмірі 14 000,00 грн, які були сплачені позивачем за вказаним договором. (а.с. 9) Як убачається з матеріалів справи, відповідь на вказаний вище лист позивача відсутня. У наданих поясненнях відповідач посилається на положення п. 4.3.3. договору, згідно якого, сплачена сума не повертається у випадку відмови від послуг адвоката з ініціативи Замовника. При цьому відповідач вказує на виконання ним ряду послуг за договором: складення заяви до органів місцевої влади; зібрання документів та пояснень на засідання комісії; надання консультації одночасно зі зверненням до суду у справі про розірвання шлюбу. Разом із тим, відповідачем не подано до суду жодного доказу на підтвердження таких обставин (фактичного надання послуг), як і доказів знищення документів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Правовими наслідками розірвання договору є припинення зобов`язання (ч. 2 ст. 653 ЦК України) та відсутність права сторін вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України). У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Правовідносини сторін за спірним договором регулюються положеннями Глави 63 ЦК України, де відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Статтею 906 ЦК України встановлена відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг, у зв`язку з цим, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини першої статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, установлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Судом установлено, що позивач звертався до відповідача листом, в якому повідомляв про розірвання договору у зв`язку із його невиконанням відповідачем. При цьому, суд звертає увагу, що позивач звертаючи з позовом до суду в своїх прохальній частині просить суд стягнути борг за договором, а не збитки, як це було встановлено судом під час розгляду справи по суті та передбачено нормами діючого законодавства. З даного приводу необхідно зазначити наступне. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14 звернула увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia(«суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Зі змісту позовної заяви позивач посилається на норми матеріального права якими передбачена відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг, натомість в прохальній частині позову зміст позовної вимоги викладений наступним чином: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором про надання юридичних послуг в сумі 14 000,00 грн». Судом установлено, що в розрізі тих правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем та норми матеріального права, яка регулює такі правовідносини, правильним є стягнення збитків за договором про надання послуг у зв`язку із його неналежним виконанням виконавцем. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Проте помилкове зазначення позивачем заявленої до стягнення суми як боргу а не збитків, не впливає на суть позову та не змінює правовідносин, що виникли між сторонами. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: approved