Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Представник позивачів звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності у розмірі по 1/4 частини. [INFO] [PERSON] помер, після смерті відкрилась спадщина, яка складається з його частки на квартиру [ADDRESS] . Позивачі є спадкоємцями першої черги оскільки [PERSON] є дружиною померлого, а [PERSON] , [PERSON] є дітьми померлого. Звернувшись до нотаріуса позивачі дізнались, що 01.11.2007 Южненською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Прокуратури м. Южне Одеської області №б/н від 27.10.2007 на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 5954087. Внаслідок наявного арешту на квартиру позивачі не можуть реалізувати своє право на отримання спадщини. Нотаріус рекомендувала вирішити питання щодо скасування арешту в судовому порядку. З огляду на вказані відомості, арешт на квартиру, яка належить на праві приватної спільної часткової власності позивачам, існує вже майже сімнадцять років. Крім того з огляду на строк накладеного арешту є всі підстави вважати, що кримінальне провадження було закрите багато років тому, але арешт на майно після закриття кримінального провадження не скасовано. Задля з`ясування цих обставин та отримання інформації щодо підстав накладення арешту прокуратурою м. Южного Одеської області на квартиру [ADDRESS] , а також інформації щодо закриття кримінальної справи в рамках якої було накладено арешт, представник позивачів направив адвокатський запит до Одеської обласної прокуратури. У відповідь на адвокатський запит Одеська обласна прокуратура надала лист №31-2591ВИХ-24 від 05.07.2024 у якому повідомила про необхідність звернутись до Доброславської окружної прокуратури Одеської області. Враховуючи відповідь Одеської обласної прокуратури адвокатський запит аналогічного змісту було надіслано до Доброславської окружної прокуратури Одеської області. У відповідь на адвокатський запит Доброславська окружна прокуратура Одеської області надала лист №58-2704ВИХ-24 в якому повідомила про відсутність процесуальних документів щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та відомостей про оголошення підозри та пред`явлення обвинувачення власникам квартири квартиру [ADDRESS] . Одночасно було рекомендовано звернутись до місцевого суду. Відповідно до процесуального законодавства, арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. За змістом ч.3 ст.174 КПК України, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст.3 Конституції, ст.13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Велика палата Верховного суду у постанові №727/2878/19 від 30.06.2020 відступила від висновків Верховного суду та зазначила: «41. Враховуючи сформульований у цій постанові висновок у справі №727/2878/19 про необхідність вирішення за правилами кримінального судочинства питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року, та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції суду за таких обставин Велика Палата Верховного Суду відступає від її висновку, сформульованого в пункті 49 постанови 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц, у частині того, що питання про скасування арешту майна, накладеного за КПК України 2012 року, після закриття слідчим кримінального провадження слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. 42. Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.» Враховуючи актуальну правову позицію Верховного суду щодо розгляду справ про звільнення майна з-під арешту накладеного за правилами КПК України 1960 року, позивачі звертаються до суду із цивільним позовом про скасування арешту майна накладеного прокуратурою міста Южного Одеської області у 2007 році, на момент якого діяв КПК України 1960 року. Накладений арешт на підставі постанови Прокуратури м. Южне Одеської області №б/н від 27.10.2007 на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 5954087, порушує права позивачів передбачених ст.317, 319, 321 ЦК України, у також перешкоджає реалізувати своє право на отримання у спадщину частини квартири, що належало спадкодавцю [PERSON] . Від представника\~відповідача надійшов\~відзив на\~позовну заяву,\~згідно якого\~просить у\~задоволенні позову\~відмовити,\~мотивуючи тим,\~що постановою\~Южного міського\~суду Одеської\~області від\~05.08.2010\~кримінальну справу\~№ 100200800001\~стосовно [PERSON] \~повернуто прокурору\~м.\~Южне для\~проведення додаткового\~розслідування.\~Надалі,\~постановою Южного\~міського суду\~Одеської області\~від 04.11.2010\~було відмовлено\~у задоволенні\~клопотання прокурора\~про поновлення\~строку на\~апеляційне оскарження\~вказаної постанови.\~Наразі відомості\~щодо прийнятого\~остаточного рішення\~у вказаній\~кримінальній справі\~в Одеській\~обласній прокуратурі\~відсутні.\~Проте наведені\~у позовній\~заяві доводи\~ щодо\~припущення того\~факту,\~що кримінальне\~ провадження\~ (кримінальна\~ справа)\~ з\~ огляду\~ на\~ строк\~ накладеного\~арешту закрито,\~проте не\~вирішено питання\~щодо скасування\~арешту не\~можуть бути\~прийняті до\~уваги,\~оскільки додані\~до позовної\~заяви матеріали\~не містять\~належних та\~допустимих доказів\~щодо припинення\~кримінальної справи.\~Враховуючи висновки\~Верховного Суду\~щодо спорів\~про звільнення\~майна з-під\~арешту,\~накладеного за\~правилами КПК\~України 1960\~року відсутні\~підстави для\~задоволення позовних\~вимог до\~Одеської обласної\~прокуратури про\~скасування арешту,\~накладеного постановою\~прокуратури м.\~Южне від\~27.10.2007,\~оскільки питання скасування арешту на майно має вирішуватись за правилами Кримінально процесуального Кодексу України. Від представника позивачів до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої у відзиві на позовну заяву представник відповідача не погоджується із позовними вимогами та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог мотивуючи свою незгоду із тією обставиною, що позивачем не надано до позовної заяви доказів щодо припинення кримінальної справи стосовно [PERSON] . Такий висновок представник відповідача обґрунтовує наявністю в Єдиному реєстрі судових рішень постанов Южного міського суду Одеської області №1-37/2010 від 05.08.2010 та 04.11.2010, з яких вбачається, що у провадженні Южного міського суду Одеської області перебувала кримінальна справа №100200800001 за обвинуваченням [PERSON] , [INFO] , у вчиненні злочинів, передбачених ч.1-2 ст.364, ч.4 ст.191, ч.1-2 ст.366 КК України. Постановою Южного міського суду Одеської області від 05.08.2010 кримінальну справу №100200800001 стосовно [PERSON] повернуто прокурору м. Южне для проведення додаткового розслідування. З огляду на зазначені відомості представник відповідача вважає, що вказана кримінальна справа не припинена та посилаючись на практику Верховного суду щодо скасування арешту накладеного в рамках кримінальних справ, цивільний позов позивачів про скасування арешту на майно не підлягає задоволенню, оскільки питання скасування арешту на майно має вирішуватись за правилами Кримінально процесуального Кодексу України. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Доказами на підтвердження безпідставності продовження дії арешту на квартиру [ADDRESS] , накладеного постановою прокуратури м. Южне Одеської області №б/н від 27.10.2007, є листи Одеської обласної прокуратури №31-2591ВИХ-24 від 05.07.2024 та Доброславської окружної прокуратури Одеської області №58-2704ВИХ-24 від 23.07.2024, зі змісту яких вбачається, що у Відповідача не має відомостей про оголошення підозри та пред`явлення обвинувачення Позивачам та [PERSON] , а також відсутності постанови прокуратури м. Южне Одеської області №б/н від 27.10.2007 про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Крім того у листі Доброславської окружної прокуратури Одеської області №58-2704ВИХ-24 від 23.07.2024 наголошується на висновку рішення ВП ВС у справі №2-3392/11 від 24.04.2019 що спір щодо зняття арешту з майна особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК 1960 року, має розглядатись за правилами цивільного судочинства. Разом із тим, заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача стверджує про відсутність доказів щодо припинення кримінальної справи, але не надав жодного доказу, про те, що на сьогоднішній день в провадженні прокуратури перебуває кримінальна справа в рамках якої було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . У відзиві на позовну, посилаючись на відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема щодо повернення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування, представник відповідача стверджує, що відомості щодо прийняття остаточного рішення у вказаній кримінальні справі у Відповідача відсутні. На підставі цього твердження Відповідач вважає що Позивач не довів факту припинення кримінальної справи, а лише робить припущення, які не можуть бути доказами. Але, виключно відповідач може мати відомості та докази існування кримінальної справи в рамках якої накладався арешт на квартиру позивачів. Саме тому до відповідача та його структурного підрозділу направлявся адвокатський запит із проханням надати такі відомості та документи на підтвердження зазначених фактів. Натомість із наданих відповідей та відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачу в цілому не відомо про стан кримінальної справи, а отже відсутність рішення суду у вказаній кримінальній справі не може свідчити, що до теперішнього часу кримінальна справа не припинена. Крім того, з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, на які посилається представник відповідача, не можливо встановити, що арешт на квартиру [ADDRESS] було накладено в рамках саме цієї кримінальної справи. Отже з урахуванням вимог ст.81 ЦПК України зазначені відомості не можуть слугувати доказами перебування в провадженні прокуратури кримінальної справи в рамках якої накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до процесуального законодавства, арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. З огляду на вищевикладене відповідач заперечуючи проти скасування арешту майна накладеного в рамках кримінального провадження мав надати докази перебування у його провадженні кримінальної справи в рамках якої був накладений арешт на квартиру Позивачів, але таких доказів не надано. Оскільки підстав для арешту квартири не існує вимога позивачів про скасування арешту квартири [ADDRESS] накладений постановою прокуратури м. Южне Одеської області №б/н від 27.10.2007 року є цілком обґрунтований та підлягає задоволенню. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.09.2024 позовну залишено без руху. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 07.10.2024 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності у розмірі по 1/4 частини, що підтверджується інформаційною довідкою №347087610 від 19.09.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 13.07.2022. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з його частки на квартиру [ADDRESS] . Позивачі є спадкоємцями першої черги [PERSON] як його дружина, а [PERSON] та [PERSON] як його діти. 01.11.2007 Южненською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Прокуратури м. Южне Одеської області №б/н від 27.10.2007 на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 5954087. Одеська обласна прокуратура листом №31-2591ВИХ-24 від 05.07.2024 повідомила, що з метою отримання копії постанови про накладення арешту та про закриття кримінального провадження необхідно звернутись до Доброславської окружної прокуратури Одеської області. Доброславська окружна прокуратура Одеської області листом №58-2704ВИХ-24 повідомила позивачів про відсутність процесуальних документів щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та відомостей про оголошення підозри та пред`явлення обвинувачення власникам квартири квартиру [ADDRESS] . Одночасно з рекомендацією звернутись до суду. Вказані обставини щодо відсутності інформації про винесену постанову від 27.10.2007 та стан розгляду кримінальної справи в рамках якої винесено вказану постанову, також підтверджені представником Одеської обласної прокуратури у відзиві на позовну заяву та не спростовані представником в судовому засіданні. Відповідно до ст.1216 ЦК України, Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України, передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-164 цс 12 (постанова від 23.01.2013) у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. ВССУ підсумував, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку (ухвала від 13.12.2017 у справі № 589/4268/16-ц). Згідно з положеннями статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ і майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України, передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами. Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності. Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно п.2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; Системний аналіз зазначених положень законів дає підстави для висновку, що безпосереднє зняття арешту з майна здійснюється за судовим рішення щодо припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Так, арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано ВСУ в постанові від 15.05.2013 №6-26цс13 та підтверджено Великою Палатою ВС в постанові від 15.05.2019 по справі №372/2904/17-ц. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватно правовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства, таку правову позицію сформульовано Великою Палатою ВС в постанові від 30 червня 2020 року по справі № 727/2878/19. У Відповідача не має відомостей про оголошення підозри та пред`явлення обвинувачення Позивачам та [PERSON] , а також відсутності постанови прокуратури м. Южне Одеської області №б/н від 27.10.2007 про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Продовження арешту майна, призводить до порушення прав і законних інтересів власника майна, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України. У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Стосовно підстав для скасування арешту, судом враховується, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, так як заявлені вимоги є законними та обґрунтованими.

Outcome: approved