Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

03 квітня 2024 року ТОВ «Цикл Фінанс» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року у сумі 114924 гривні 58 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 60271 гривня 85 копійок, заборгованості по відсоткам 93 гривні 36 копійок, заборгованості по комісії 52080 гривень, збитків від інфляції в сумі 2132 гривні 60 копійок та 3 % річних у сумі 346 гривень 77 копійок (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 10 червня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22032000130569, відповідно до якого останньому надано кредит у тимчасове платне користування на споживчі потреби у сумі 74400 гривень, строком на 50 місяців (кінцева дата повернення кредиту 10 червня 2024 року), зі сплатою щомісячної комісії за обслуговування кредиту 3,5% від суми кредиту, з фіксованою процентною ставкою, яка нараховується у розмірі: на строкову заборгованість за кредитом 0,001% річних та на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних, строком кредитування до 10 червня 2024 року. При укладанні кредитного договору АТ «Банк Кредит Дніпро» виконав всі передбаченні умови договору, зокрема ознайомив відповідача з умовами кредитного договору та надав в тимчасове користування кредитні кошти в зазначеному розмірі. 15 грудня 2021 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» було укладено Договір факторингу №15/12/2021, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право Нового кредитора до відповідача за кредитним договором. На момент подання позову зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідачем не виконано ані первісному кредитору, ані новому кредитору, у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 112445 гривень 21 копійка. Разом з цим, зазначено, що відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, за період з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року, в сумі 2132 гривні 60 копійок інфляційних витрат та 346 гривень 77 копійок 3 % річних. Тому, прохає стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року у сумі 114924 гривні 58 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 60271 гривня 85 копійок, заборгованості по відсоткам 93 гривні 36 копійок, заборгованості по комісії 52080 гривень, збитків від інфляції в сумі 2132 гривні 60 копійок та 3 % річних у сумі 346 гривень 77 копійок, разом із витратами на судовий збір у розмірі 2422 гривні 40 копійок та професійну правничу допомогу у розмірі 7570 гривень. Ухвалою суду від 08 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 129) 09 квітня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 08 квітня 2024 року, позивачем усунуто (а. с. 132-133). Ухвалою суду від 15 травня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 137), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 13371/24-вих/2/204/2159/24 від 15 травня 2024 року (а. с. 138). Представниця позивача в судове засідання не з`явилася, в позові прохала про розгляд справи за її відсутності (а. с. 4), проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 167), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 10 червня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22032000130569 (а. с. 13 та на звороті), відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у тимчасове платне користування на споживчі потреби у сумі 74400 гривень, строком на 50 місяців (кінцева дата повернення кредиту 10 червня 2024 року), щомісячна комісія за обслуговування кредиту 3,5% від суми кредиту, з фіксованою процентною ставкою, яка нараховується у розмірі: на строкову заборгованість за кредитом 0,001% річних та на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних. Кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта [NUMBER] , відкритий у АТ «Банк Кредит Дніпро». Датою видачі кредиту вважається день зарахування суми кредиту на рахунок клієнта. За цим договором [PERSON] зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати всі зобов`язання за даним договором в повному обсязі. 15 грудня 2021 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договір факторингу № 15/12/21 (а. с. 16-19), відповідно до умов якого Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступає Фактору право грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами (п. 1.1 Договору факторингу). Відповідно до вимог п. 6.2.2 вказаного договору факторингу, право Вимоги переходить до Фактора з моменту набрання чинності даним Договором та підписання Акту приймання-передачі прав вимоги (Додаток 3), після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно їх заборгованості. Перехід права вимоги відбувається шляхом підписання акту приймання-передачі права вимоги у відповідності до додатку № 3 до даного договору в день підписання договору та набрання ним чинності. На підтвердження набуття права вимоги за вказаним договором до [PERSON] , позивачем надано копію витягу з реєстру боржників (додатку № 1) до договору факторингу № 15/12/21 від 15 грудня 2021 року (а. с. 12), що підписаний сторонами договору та скріплений їх печатками. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207\~ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України визначено,\~що позикодавець\~має право\~на одержання\~від позичальника\~процентів від\~суми позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються договором. Відповідно до статті 1049 ЦК України,\~позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику у\~строк та\~в порядку,\~що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514\~ЦК України та ст. 442 ЦПК України,\~заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з вимогами ст.\~516\~ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст.\~517\~ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. На підтвердження переходу права первісного кредитора за договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року позивачем надано копію витягу з реєстру боржників (додатку № 1) до договору факторингу № 15/12/21 від 15 грудня 2021 року (а. с. 12), що підписаний сторонами договору та скріплений їх печатками. Натомість, приписами п. 6.2.2 договору факторингу № 15/12/21 від 15 грудня 2021 року встановлено, що право Вимоги переходить до Фактора з моменту набрання чинності даним Договором та підписання Акту приймання-передачі прав вимоги (Додаток 3), після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно їх заборгованості. Перехід права вимоги відбувається шляхом підписання акту приймання-передачі права вимоги у відповідності до додатку № 3 до даного договору в день підписання договору та набрання ним чинності. Натомість,\~суд зазначає,\~що такого\~акту приймання-передачі\~права вимоги\~у відповідності\~до додатку\~№ 3\~до вищевказаного\~договору факторингу позивачем судом не надано. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позивачем не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами переходу до нього права вимоги первісного кредитора до відповідача за кредитним договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року, а відтак ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» не має права вимагати від відповідача сплати будь-яких коштів за вказаним кредитним договором, бо останнім його права не порушені. Таким чином, встановивши, що кредитним договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року, укладеним між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] , не порушуються права і законні інтереси ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС», суд доходить переконливого висновку про те, що останнє не має права вимагати від відповідачів сплати заборгованості за кредитним договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року у сумі 114924 гривні 58 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 60271 гривня 85 копійок, заборгованості по відсоткам 93 гривні 36 копійок, заборгованості по комісії 52080 гривень, збитків від інфляції в сумі 2132 гривні 60 копійок та 3 % річних у сумі 346 гривень 77 копійок. Крім того, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 та, постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 та від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, Верховний Суд вказав на те, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Так, у постановах від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 та від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 Верховний Суд вказав на те, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17. Крім того, Верховний суд у своїх постановах від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 та від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 вказав на те, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Зазначене свідчить про те, що позивач у даній справі не довів порушення саме його прав внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищенаведеного, суд доходить висновку про те, що наданими до суду доказами позивач не довів порушення саме його прав внаслідок невиконання відповідачами зобов`язань за договором кредитним договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року, а відтак підстави для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором № 22032000130569 від 10 червня 2019 року у сумі 114924 гривні 58 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 60271 гривня 85 копійок, заборгованості по відсоткам 93 гривні 36 копійок, заборгованості по комісії 52080 гривень, збитків від інфляції в сумі 2132 гривні 60 копійок та 3 % річних у сумі 346 гривень 77 копійок, відсутні. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed