Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Представник позивача адвокат Весеньов Є.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1081058 від 02.05.2024, звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати арешт накладений на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений 10.02.2011 постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №967818 від 07.02.2011 (реєстраційний номер обтяження 10816063). В обґрунтування вимог у позові зазначено, що відповідна квартира є об`єктом спільної власності і в рівних частках належить позивачці та її померлому чоловікові [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивачка не має можливості отримати документ про набуття в порядку спадкування права власності на належну померлому частку спірної квартири через наявність зареєстрованого обтяження, що накладене державним виконавцем. Орган державної виконавчої служби не надає позивачці інформації про підстави збереження відповідного обтяження, оскільки не може ідентифікувати виконавче провадження, в рамках якого було накладено відповідний арешт. Тож з метою захисту своїх майнових прав позивачка змушена звертатись до суду з даним позовом. Відповідач заперечив проти позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що відносно боржника [PERSON] на виконанні перебувало кілька виконавчих проваджень, які всі були завершені. Арешт накладався постановою державного виконавця серії АА №967818 від 07.02.2011, однак на теперішній час неможливо ідентифікувати під час виконання якого саме виконавчого документу накладено даний арешт. На теперішній час всі матеріали відповідних виконавчих проваджень знищені. Оскільки відповідачем не було допущено ніяких протиправних дій під час реалізації державним виконавцем його повноважень, а на теперішній час у посадових осіб Другого ВДВС в м. Черкаси відсутні правові підстави та можливість виконавцем самостійно зняти арешт з майна боржника, то позовні вимоги не підлягають до задоволення. 23.08.2024 судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 05.09.2024 до суду надійшов відзив відповідача, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача проти позову. 18.10.2024 за клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу про витребування у Першої черкаської державної нотаріальної контори копії спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 08.11.2024 на адресу суду надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Від представника Другого ВДВС у м. Черкаси на адресу суду надійшло клопотання, в якому він просив розглянути справу на розсуд суду та без участі представника Другого ВДВС у м. Черкаси. Представник позивача у своєму клопотанні від 13.11.2024 також просив розглянути справу без участі сторони позивача та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання учасники справи не з`явились та не повідомили про причини неявки. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є квартира за адресою: [ADDRESS] , (далі спірна квартира) яка належала на праві спільної власності в рівних частках позивачці та її померлому чоловікові [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 22.12.2003, що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно та копією відповідного свідоцтва та довідкою КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» від 03.10.2021 №26679 о /а.с. 7-8, 79/. [INFO] [PERSON] помер, внаслідок чого за заявою позивачки від 20.10.2021 було заведено спадкову справу №352/2021 (номер реєстрації у Спадковому реєстрі 68492005). За матеріалами спадкової справи №352/2021 судом встановлено, що єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після померлого [PERSON] є позивачка /а.с. 68-79/. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за спірною квартирою наявне зареєстроване обтяження наступного змісту: - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10816063, який зареєстрований 10.02.2011 державним реєстратором Черкаської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА967818 від 07.02.2011, винесеною державним виконавцем Центрального ВДВС Черкаського МУЮ, об`єкт обтяження частка спірної квартири, що належить [PERSON] /а.с. 8/. 27.03.2024 та 17.04.2024 представник позивачки звертався до Другого ВДВС у м. Черкаси з заявою, в якій просив зняти відповідний арешт. /а.с. 9, 11/ Листом від 24.04.2024 представнику позивача було повідомлено про неможливість ідентифікації виконавчого провадження в рамках якого було накладено арешт на належну [PERSON] частку спірної квартири, а також про відсутність у державного виконавця можливості самостійно зняти відповідний арешт. Відповідно до наявної у Другому ВДВС у м. Черкаси інформації в провадженні такого органу перебували виконавчі провадження №11693975 від 02.02.2009, №14411039 від 20.08.2009, №16443152 від 09.12.2009 та №41809058 від 30.01.2014, по яких боржником був [PERSON] . Всі відповідні провадження закінчені, а їх матеріали знищені, що підтверджується наданими відповідачем відомостями з Автоматизованої системи виконавчих проваджень /а.с. 46-50/. На теперішній час у відповідача відсутня можливість ідентифікувати виконавче провадження, в рамках якого було винесено постанову про арешт майна, на підставі якої було зареєстроване відповідне обтяження з реєстраційним номером 10816063. За таких обставин на теперішній час позивачка вважає, що право власності на частку спірної квартири, щодо якої наявне зареєстроване обтяження у вигляді арешту майна №10816063, входить до складу спадщини померлого [PERSON] і було нею прийняте, але вона позбавлена можливості підтвердити та зареєструвати у встановленому законом порядку своє право. В той же час збереження обтяження у вигляді арешту частки спірної квартири задля виконання зобов`язань померлого [PERSON] , щодо якого відсутні відкриті виконавчі провадження, є необґрунтованим, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з даним позовом. Тож спір виник з правовідносин про право власності і регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952) та Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК (статті 1218, 1231 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Частиною першою статті 1297 ЦК передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. В той же час за змістом ст. 331 ЦК право власності на нерухоме майно, яке відповідно до закону підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952 право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Разом з тим, варто звернути увагу, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону №1952 не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. В цьому контексті слід зауважити, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №1404 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні приписи містяться у ст. 40 Закону №1404, відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 59 Закону №1404 підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 2-356/12, від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що підставою наявності зареєстрованого обтяження на спірну квартиру є арешт, накладений державною виконавчою службою 07.02.2011 з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] . Натомість на теперішній час у органа державної виконавчої служби відсутні будь-які відомості про наявність невиконаних зобов`язань боржника [PERSON] , а всі виконавчі провадження відносно такого боржника закінчені. В цьому контексті суд звертає увагу, що за змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України Другим ВДВС не надано суду будь-яких доказів на підтвердження необхідності збереження обтяження з реєстраційним номером 10816063. Не надано відповідачем будь-яких доказів правомірності та правових підстав для застосування такого обтяження та не доведено наявності будь-яких виконавчих проваджень, для забезпечення виконання яких можливо використати відповідне обтяження спірного майна боржника. При цьому суд звертає увагу, що останнє виконавче провадження щодо боржника [PERSON] було закінчене 24.06.2015, тобто понад дев`ять років тому. В той же час наявність обтяження у вигляді арешту позбавляє позивачку можливості отримати документ про підтвердження набуття у власність відповідної частки спірної квартири, а отже її право є порушеним та підлягає захисту шляхом зняття арешту з частки спірної квартири. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є правомірними та обґрунтованими. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд бере до уваги, що такі витрати складаються з судового збору в розмірі 1073,60 грн. та витрат на правову допомогу, що були понесені позивачкою. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. В той же час суд зауважує, що всупереч вимог ст.ст. 12, 81, ч. 2, 3 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України стороною позивача не надано суду будь-яких доказів що розміру витрат на правову допомогу, а відтак вимога про відшкодування таких витрат в розмірі 20\~000 грн. не підлягає задоволенню. Стосовно суми відшкодування судового збору, то суд бере до уваги, що позовна заява надійшла до суду з використанням системи «Електронний суд». Враховуючи положення пп. 2 п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», то розмір судового збору, який підлягає сплаті за позовними вимогами, в даному випадку складає 968,96 грн., а відтак саме таку суму коштів слід стягнути з відповідача на користь позивачки в якості компенсації витрат з оплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial