Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

Представник позивача, адвокат Колісник А.І. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва в інтересах [PERSON] (далі - позивач) з позовною заявою до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» (далі - відповідач), про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги. Позов обґрунтований тим, що у період з 29.03.2023 по 30.01.2024 позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем. За вказаний період позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 150 620,22 грн., яка не була виплачена позивачу під час звільнення. Також позивач, з огляду на порушення з боку відповідача законодавства в сфері оплати праці, була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та мала право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України, але відповідач протиправно її не виплатив. З огляду на викладене, представник позивача просив поновити строк звернення із позовом, стягнути з відповідача заборгованість по сплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 150 620,22 грн., вихідну допомогу у розмірі 59 475 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.08.2024 позовна заява залишена без руху у зв`язку з необхідністю сплати судового збору позивачем та надано позивачу п`ятиденний строк з дня отримання ухвали на усунення недоліків. 22.08.2024 до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків із доданою квитанцією про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.08.2024 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. 01 жовтня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просив застосувати строки позовної давності передбачені ст. 233 КЗпП України до вимог позивача про стягнення заробітної плати та вихідної допомоги. В частині вимог про стягнення середнього заробітку, то відповідач вважає, що вказані вимоги також не підлягають задоволенню за відсутності вини відповідача. Відповідач послався на норми ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» де передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Відповідач вказує, що затримка виплати заробітної плати позивачу сталися через воєнний стан та відсутність господарських контрактів по обслуговуванню суден цивільної авіації, які не здійснюють наразі вильотів з льотних майданчиків. Відповідачем наразі здійснюється лише ремонт військової техніки (військових літаків). Тому на цей час повноцінна господарська діяльність підприємства не ведеться. Крім цього відповідач звернув увагу, що сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку може бути зменшена судом, з урахуванням компенсаційного характеру цього виду відповідальності роботодавця та принципів розумності, справедливості, співмірності. 09 жовтня 2024 року від представника позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якому вказано, що відповідачем не доведено, що саме ведення бойових дій вплинуло на порушення строків оплати праці. При цьому, на думку представника позивача, норми ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не застосовуються до правовідносин, які виникають при застосуванні ст. 117 КЗпП України. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.10.2024 за результатами проведеного підготовчого засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні. У судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсягу з підстав вказаних у позові, а представники відповідача проти задоволення позову заперечували з підстав вказаних у заявах по суті відповідача. Суд, заслухавши учасників справи, повно і всебічно дослідивши докази, які міститься у матеріалах справи, встановив такі факти та дійшов таких висновків. Позивач [PERSON] в період з 29.03.2023 по 30.01.2024 працювала на різних посадах у відповідача, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Наказом відповідача від 30.01.2024 № 61/о позивача звільнено з посади менеджера (управителя) з персоналу з 30.01.2024 за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 29.03.2023. Вказані обставини підтверджуються копією вказаного наказу, яка долучена до матеріалів справи. Станом на дату звільнення позивачу нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 150 620,00 грн, що підтверджується довідкою відповідача від 11.04.2024 № 19.2.-414, довідкою про доходи від 11.04.2024 № 92, яка видана відповідачем. Вказані обставини встановлені судом на підставі письмових доказів, які суд вважає належними, допустимими та достовірними. Крім цього вказані вище обставини у судовому засіданні визнані позивачем та представником відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, суд вважає вищевказані обставини доведеними достатніми доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. За змістом ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. За змістом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Разом з цим, із матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що останній, як роботодавець, порушуючи вимоги трудового законодавства в частині оплати праці працівника, має заборгованість перед позивачем по заробітній платі, і не здійснив виплату цієї заборгованості навіть при звільненні позивача, що мав зробити у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України. Відтак, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 150 620,22 грн. є обґрунтованими та належно підтвердженими і відповідно підлягають задоволенню. При цьому суд звертає увагу, що сума 150 620,22 грн., яка зазначена у вимогах позивача та довідках відповідача є сумою заробітної влади після утримання податків і зборів. До матеріалів судової влади не надано відомостей про розмір заборгованості заробітної плати позивача до утримання податків і зборів. Тому суд стягує саме такий розмір заборгованості, без відрахування із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх стягненні Щодо питання строку звернення позивача до суду із вимогою про стягнення суми заробітної плати, то суд враховує, що позивач у квітні 2024 року звернулась із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Солом`янським районним судом м. Києва за вказаною заявою позивача було видано судовий наказ від 10.05.2024 у справі № 760/10188/24. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.06.2024 у справі № 760/10188/24 було скасовано відповідний судовий наказ за заявою відповідача, яким було заявлено про наявність спору між сторонами. Позивач та її представник пояснили у судовому засіданні, що про існування вказаної ухвали суду від 03.06.2024 у справі № 760/10188/24 їм стало відомо у серпні 2024 року, коли ухвала була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Після цього представник позивача підготував та подав позов до суду. Вказані пояснення позивача та її представника підтверджуються відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КзПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення, відповідна правова позиція зокрема зазначена у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 243/9604/18, від 02.12.2020 у справі № 203/2276/19, від 29.06.2021 у справі № 588/1672/18. У постанові Верховного Суду від 30.07.2021 у справі № 263/6538/18 зазначено, що у ст. 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Тому суд приходить до висновку, що позивачем доведено наявність обставин, які об`єктивно перешкодили їй в реалізації права на звернення до суду з вимогою про стягнення заробітної плати, а тому строк звернення до суду з відповідною вимогою підлягає поновленню. В частині вимог позивача про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, то суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. У ст. 44 КЗпП України вказано, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40, п. 6 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Вище встановлено, що наказом відповідача від 30.01.2024 № 61/о позивач звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Отже, з моменту звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивач набула право на отримання вихідної допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП України у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Водночас, враховуючи, що відповідач не виплатив вказану вихідну допомогу позивачу в день звільнення, починаючи з 31.01.2024 розпочався відлік трьохмісячного строку звернення позивача до суду із відповідною позовною вимогою, який завершився 30.04.2024. Позивач протягом вказаного строку не звернулась до суду із вимогою про стягнення з відповідача вихідної допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП України і звернулась із позовом до суду лише 16.08.2024. У позові і в судових засіданнях позивач та її представник не навели обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду із відповідною вимогою. Крім того, суд враховує, що позивач у квітні 2024 року зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із відповідача заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вказане свідчить про наявність у позивача об`єктивної можливості вчасно звернутись до суду із вимогою про стягнення з відповідача вихідної допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП України. Отже, позивач не надала суду обґрунтованих пояснень підтверджених належними доказами, які б підтвердили обставини, які дійсно перешкодили позивачу у період з 31.01.2024 по 30.04.2024 звернутись до суду із позовом про стягнення з відповідача вихідної допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП України. З огляду на вказане, судом не встановлено підстав для визнання строку пропущеним позивачем із поважних причин, тому в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП України слід відмовити у зв`язку з пропуском установленого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду з цим позовом. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, то суд при вирішенні вказаної вимоги звертає увагу на таке. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд критично сприймає посилання відповідача на приписи ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Так вказана норма зокрема передбачає, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.. Відповідач не надав суду належних та достатніх доказів, що свідчать про безпосередній негативний вплив на господарська діяльність відповідача після 24.02.2022, не довів суду, що господарська діяльність повністю припинена внаслідок ведення бойових дій (зокрема, знищення або руйнування виробничих потужностей відповідача, тощо) або інших обставин непереборної сили; не навів доказів про негативні структурні зміни у виробництві відповідача, які відбулись після 24.02.2022. Навпаки, з відзиву на позов вбачається, що відповідач наразі здійснює господарську діяльність по ремонту та обслуговуванню військової авіації та військової техніки. Крім того, суд звертає увагу, що позивач була прийнята на роботу відповідачем 29.03.2023, тобто після початку повномасштабної збройної агресії рф проти України. Отже, відповідач укладав із позивачем трудовий договір в умовах, коли вже більше року на всій території України був введений правовий режим воєнного стану і господарська діяльність відповідача вже тривалий час перебувала під впливом наведених вище негативних факторів. Тому відповідач повинен був належно та відповідально відноситись до своєї трудової компетенції роботодавця, зважувати на можливість виконання взятих на себе за трудовим договором зобов`язань перед позивачем в умовах дії правового режиму воєнного стану. Враховуючи вказане, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток позивача судом розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Постанова № 100). У абз 3 п. 2 Розділу ІІ Постанови № 100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до довідки про середню заросту плату, яку надав відповідач заробітна плата позивача за листопад - грудень 2023 року становила 48 880,66 грн. У період листопад - грудень 2023 року нараховувалось 43 робочі дні. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 1136,76 грн. (48 880,66 грн. /43 робочі дні). Так, з моменту звільнення позивача по день ухвалення рішення суду, але не більше ніж шість місяців, нараховується 130 робочих днів, що є часом затримки виплати розрахунку з боку відповідача. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить - 147 778,80 грн (1136,76 грн. х 130 робочих днів). При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на позиції Верховного Суду по застосуванню ст. 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Отже, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тому визначений у ст. 117 КЗпП України період, за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не зобов`язує суд визначати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах максимального розміру середнього заробітку (за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців), а лише встановлює найвищу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути визначений у сумі меншій, ніж за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, яке передбачене ст. 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням всіх обставин справи суд вважає, що співмірною сумою відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 100 000,00 грн., з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх стягненні. Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вказане, враховуючи, що позивач сплатила судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку, які задоволені частково, та звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 804,93 грн. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог позивача про стягнення заробітної плати в розмірі 1506,20 грн. Щодо вимог позивача про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу, то суд вважає за необхідне зазначити таке. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що представником позивача у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правової (правничої) допомоги від 29.04.2024, квитанцію про сплату 3000,00 тис грн. від 21.08.2024, акт виконання наданих послуг з правової допомоги від 05.11.2024 на суму 10 000 грн. Однак, суд вважає, що заявлені позивачем витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, кількість та тривалістю судових засідань у справі, затраченим адвокатом часом на надання таких послуг. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 гривень.

Outcome: partial