Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період з 04.12.1988 до 17.08.2021 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі сторонами набуте таке майно: 1) земельна ділянка, площею 0,1012 га, кадастровий номер 61252800700:02:001:1825, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2) житловий будинок, загальною площею 225,2 кв. м, житловою площею 127,5 кв. м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач зауважила, що незважаючи на те, що земельна ділянка набута відповідачем шляхом безоплатної приватизації, на цій земельній ділянці розташований житловий будинок, який належить сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності. Відтак з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, позивач вважає, що має право на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1012 га, кадастровий номер 61252800700:02:001:1825, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] на якій знаходиться 1/2 частка житлового будинку. За таких підстав позивач просить: 1) визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1012 га, кадастровий номер 61252800700:02:001:1825, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 225,2 кв. м, житловою площею 127,5 кв. м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 20.08.2024 відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 17.09.2024 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 17.09.2024 судове засідання відкладене на 08.10.2024 у зв`язку із неявкою відповідача. 08.10.2024 усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті на 12.11.2024. У судове засідання 12.11.2024 позивач [PERSON] та її представник адвокат Бачинська Н.О., належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, не з`явились. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її та позивача участі, позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. Не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове засідання 12.11.2024 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання, не з`явився без повідомлення про причини неявки. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили. Ураховуючи наявність усіх умов, визначених ст. 280 ЦПК України, суд прийшов до переконання про можливість здійснення заочного розгляду даної справи та ухвалення за наслідками її розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Суд встановив, що 04.12.1988 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , одружилися. Указане підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 13 зв.бік). 17.08.2021 шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с 14). Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 386025085 від 09.07.2024 (а.с. 18) житловий будинок, загальною площею 225,2 кв. м, житловою площею 127,5 кв. м, що розташований за адресою: [ADDRESS] з 30.08.2019 належить на праві власності [PERSON] . Так само з довідки Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 1584 від 22.08.2019 вбачається, що за [PERSON] рахується житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Указані обставини в сукупності дають суду підстави вважати, що спірне нерухоме майно набуте та зареєстроване за [PERSON] під час перебування останнього у шлюбі з [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відтак суд вважає доведеним позивачем та неспростованим відповідачем той факт, що житловий будинок, загальною площею 225,2 кв. м, житловою площею 127,5 кв. м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований на ім`я [PERSON] під час перебування сторін у шлюбі, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними у рівних частках. Щодо земельної ділянки суд зазначає таке. Так, на підставі рішення сесії Білецької сільської ради від 12.09.2008 № 932 [PERSON] виданий Державний акт від 18.08.2009 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 386224939 від 10.07.2024 (а.с. 16) земельна ділянка, площею 0,1012 га, кадастровий номер 61252800700:02:001:1825, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з 21.08.2019 зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до ст. 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 статтю 61 СК України\~доповнено\~частиною 5 такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Вказана норма набула чинності з 08.02.2011, однак була виключена на підставі\~Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка»\~від 17.05.2012, який набрав чинності 13.06.2012. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Таким чином, із урахуванням вказаних змін до СК України, правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу\~з 08.02.2011 до 12.06.2012\~включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільної сумісною власністю подружжя;\~до 08.02.2011 та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 626/4/17. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що земельна ділянка, площею 0,1012 га, кадастровий номер 61252800700:02:001:1825, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , набута [PERSON] у порядку безоплатної передачі її із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, та не у період з 08.02.2011 до 12.06.2012\~, а відтак є особистою приватною власністю [PERSON] та не є об`єктом спільної сумісної власності сторін як подружжя. Поряд з цим ч. 2 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Також відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Указаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18. Відтак, зважаючи, що вище суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права приватної власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та указаний будинок знаходиться на земельній, ділянці площею 0,1012 га, кадастровий номер 61252800700:02:001:1825, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка на праві приватної власності належить [PERSON] , суд вважає, що наявні також підстави для визнання за позивачем права приватної власності і на 1/2 частку указаної земельної ділянки відповідно до частки позивача на нерухоме майно, що розташоване та такій земельній ділянці. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила\~судовий збір у сумі 5017,50 грн, що підтверджується квитанцією ПН № 215600426655 (платіж № 215600426655) від 16.08.2024 (а.с. 1). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved