Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Позивач 22.02.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , просить: - визнати за АТ «Сенс Банк» право іпотеки на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна: 27872151101) на умовах передбачених договором від 21 грудня 2007 року; - внести запис до державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна: 27872151101) та внести відповідний запис в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження вказаного приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.12.2007 між АКБ СР «Укрсоцюанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №200/13-2.06/786, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі190\~000 доларів США зі сплатою 13% річних В забезпечення виконання зобов`язання, 21.12.2007 між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, предметом якої виступило нежитлове приміщення №304 та №204, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 10.09.2019 АТ «Укрсоцбанк» приєднався до АТ «Альфа Банк». 01.12.2022 АТ «Альфа Банк» змінено назву на АТ «Сенс Банк». В ході перевірки стало відомо, що іпотекодавець без відома іпотекодержателя вчинив реконструкцію приміщень, в ході якої нежитлові приміщення стали приміщенням №210. Квартиру виведено з-під іпотеки, шляхом визнання права власності за [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 у справі №152/26678/12, яке в подальшому було скасовано. В подальшому приміщення №210 переведено до житлового фонду та розподілено на дві самостійні квартири [ADDRESS] та №310. Квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] , а квартира [ADDRESS] залишилася у власності [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2015 у справі №522/11737/14-ц квартиру [ADDRESS] витребувано на користь [PERSON] . У зв`язку з вибуттям тепер квартири [ADDRESS] з-під іпотеки, вникла необхідність у зверненні до суду за захистом прав банку. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2023 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.04.2023. Задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, накладено арешт та заборону реєстраційних дій на квартиру [ADDRESS] . У підготовчому засіданні 04.04.2023 було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про відкладення, наступне засідання призначено на 04.05.2023. У підготовчому засіданні 04.05.2023 було задоволено клопотання представників позивача та відповідача про відкладення, наступне засідання призначено на 21.06.2023. До суду 16.06.2023 надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. На обґрунтування відзиву зазначено, що судами вже розглянуто вимогу АТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та у задоволенні позову відмовлено. Банк не міг не знати про існування судових процесів. Право на звернення до суду у банку виникло 03.08.2009, проте правонаступник банку звернувся до суду через 14 років. У підготовчому засіданні 21.06.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 02.08.2023, надано представнику позивача 5-денний строк для подання відповіді на відзив. Ухвалою від 26.06.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову. Вищевказана ухвала від 26.06.2023 залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2024. Розгляд справи у судовому засіданні 02.08.2023 було відкладено до 03.10.2023, у зв`язку з першою неявкою відповідача. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 03.10.2023 розгляд справи було відкладено на 02.11.2023. У судовому засіданні 02.11.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення розгляду справи. Задоволено клопотання представника позивача про поновлення строку та витребування доказів, а саме копії реєстраційної справи. З метою отримання витребуваних доказів розгляд справи відкладено на 13.12.2023. Розгляд справи у судовому засіданні 13.12.2023 відкладено на 05.02.2024 внаслідок задоволення однойменного клопотання представника відповідача [PERSON] . Судове засідання призначене на 05.02.2024 було відкладено до 04.03.2024, у зв`язку з неявкою учасників справи. У судовому засіданні 04.03.2024 проведеному за участі представника відповідача, було долучено до справи матеріали реєстраційної справи, адвокат Юшинська І.Є. надала вступне слово, суд ухвалив відкласти засідання до 10.04.2024, визнавши явку представника позивача обов`язковою. З метою вирішення питання про необхідність призначення експертизи судове засідання проведене 10.04.2024 за участі представників сторін, було відкладено до 28.05.2024. Ухвалою від 28.05.2024 задоволено заяву представника позивача, призначено по справу судову будівельну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою від 23.08.2024 провадження у справі поновлено, судове засідання призначено на 09.10.2024. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 09.10.2024, розгляд справи було відкладено до 21.11.2024. У судове засідання 21.11.2024 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] звернувся до суду 21.11.2024 з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони. Зважаючи на тривалість розгляду справи, враховуючи, що поданих доказів достатньо для вирішення справи, суд вважає за необхідне розглянути справу, незважаючи на неявку учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено договір кредиту №2007/13-2.06/786, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 190\~000 доларів США зі сплатою 13% річних (т.1 а.с.22-26). З метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] : - 21 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого виступили нежилі приміщення №304, загальною площею 47,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за №2704 (т.1 а.с.9-11). - 21 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого виступили нежилі приміщення №204, загальною площею 47 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.12-14). Правонаступником Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» є АТ «Сенс Банк» (т.1 а.с.61-63). На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року у справі №1522/26678/12, яким право власності на нежиле приміщення №210 (яке утворилося в ході реконструкції нежилого приміщення № 204 та нежилого приміщення № 304) загальною площею 107,8 кв.м., що розташоване в буд. [ADDRESS] було визнано за [PERSON] , іпотечне майно вибуло з власності іпотекодавця (т.1 а.с.34-36). В подальшому, а саме 25.11.2013 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області, у задоволенні позову відмовлено (т.1 а.с.37-39). Згідно висновку експерта №212 від 15.08.2024, квартира [ADDRESS] утворена з нежитлового приміщення №304, яке передавалося в іпотеку згідно договору іпотеки від 2.12.2007. Збільшення площі квартири відбулося за рахунок приєднання частини коридору загального користування (ймовірно, протипожежного), приєднання частини коридору загального користування та демонтажу частини огороджувальної стіни колишнього нежитлового приміщення №304 з метою об`єднання додаткових приміщень в одну квартиру (т.2 а.с.227-233). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2015 року у справі №522/11737/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015, витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру під [ADDRESS] (т.1 в.с.40-45). З інформаційної довідки №316488079 від 01.12.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що з 02.04.2015 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та іпотекою така квартира не обтяжена (т.1 а.с.18-21). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року у справі №522/25946/15-ц, яке змінено в мотивувальній частині постановою Одеського апеляційного суду від 01.06.2021 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: ПАТ «Укроцбанк» про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним нікчемного правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права власності щодо квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.48-55, 56-60). Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону). Частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» іпотека (як обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості) підлягає державній реєстрації. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказала, що виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення. Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, ані на чинність іпотеки. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.6 зазначеної постанови від 15 червня 2021 року дійшла висновку, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек. У пункті 9.8 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. Тобто, у даному випадку квартира [ADDRESS] , яка утворена з нежитлового приміщення № [NUMBER] , вибула з-під іпотеки АТ «СЕНС Банк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк») внаслідок скасованого судового рішення, тому вимоги позивача про визнання за ним права іпотеки є обґрунтованими. Посилання представника відповідача на те, що судом розглядалася тотожна справа не приймаються судом до уваги, адже рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03.08.2017 по справі №522/20428/14-ц скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову в цій частині, адже право власності на іпотечне майно не набувається на підставі рішення суду, а вирішується в позасудовому порядку за відповідним застереженням відповідного іпотечного договору (т.1 а.с.104-108). Щодо застосування строку позовної давності, про що заявлено відповідачем у відзиві, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012, від 03.04.2018 у справі №910/31767/15, від 17.07.2018 у справі №911/4006/16. Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України, позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункти 61, 62), від 19.11.2019 у справі №911/3680/17 (пункти 5.43, 5.44) та у справі №911/3677/17 (пункти 6.43, 6.44), від 29.06.2021 у справі №904/3405/19 (п.118). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Позовна давність виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть відбутися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. ЄСПЛ наголошував, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення у справі "Фінікарідов проти Кіпру" - Phinikaridou v. Cyprus від 20.12.2007 заява №23890/02). Верховний Суд у Постанові від 18.07.2018р. у справі №908/1846/17 зазначив, що «статті 267 ЦК України передбачає можливість визнання судом поважними причини пропуску позовної давності, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Вирішення питання щодо визнання поважними причини пропуску позовної давності перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для визнання їх поважними. Разом з тим, якщо пропуск позовної давності має місце зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, рішення про визнання поважними причини пропуску позовної давності може порушити принцип юридичної визначеності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини". Позивач не наводить підстав поважності пропуску строку позовної давності та не просить поновити такий строк. У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 725/2206/19 вказано, що початком перебігу позовної давності до позовної вимоги про визнання майна предметом іпотеки є день, коли банк довідався або міг довідатися про порушення свого права. З урахуванням зазначеної практики Верховного Суду та приписів законодавства можна зробити висновок, що у даній справі за вказаною вище позовною вимогою перебіг позовної давності розпочався ще з моменту, коли позивач довідався про порушення права позивача, яке полягало у вибутті з-під іпотеки приміщення [ADDRESS] без згоди іпотекодержателя. Відтак, скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2012, яким право власності на предмет іпотеки визнано за третьою особою, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.11.2013, відбулося внаслідок апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції ПАТ «Укрсоцбанк». Апеляційну скаргу на вищевказане рішення подано ПАТ «Укрсоцбанк» 13 червня 2013 року, тобто щонайменше з червня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» знало про вибуття предмету іпотеки з власності іпотекодавця та його реконструкцію. Тобто, строк позовної давності сплив 14.06.2016. Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Передавальний акт щодо правонаступництва АТ «Альфа-Банк» прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» датований 15.10.2019. Позов подано до суду 16.02.2023, про що свідчить відмітка поштової служби на конверті, позов надійшов до суду 22.02.2023. Тобто, трирічний строк позовної давності сплив навіть з моменту, коли позивач став правонаступником АТ «Укрсоцбанк». Протягом розгляду справи судом не встановлено об`єктивних та непереборних обставин, які б перешкоджали позивачеві звернутися до суду з цим позовом у межах строків загальної позовної давності. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову АТ «СЕНС БАНК» слід відмовити. Згідно ч.9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Вжиті судом заходи забезпечення позову ухвалою від 23.02.2023 підлягають скасуванню, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed