Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою, згідно вимог якої просив суд: - стягнути з відповідача - Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ 14360570) на користь позивача - [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) матеріальну шкоду у розмірі 385 037 грн. 13 коп., моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 00 коп. та судові витрати в розмірі 23 450 грн. 00 коп., які складаються з витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.12.2014 року між позивачем та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) було укладено договір банківського рахунку № SAMDNWFC00013103209, відповідно до умов якого позивачу було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), тип рахунку - Картка для виплат Голд, валюта рахунку - гривня. Зазначений рахунок використовувався Позивачем виключно для отримання заробітної плати та проведення розрахунків фізичної особи. В період з 04.03.2019 по 19.03.2021 Банк здійснив автоматичне списання грошей з рахунку позивача IBAN [NUMBER] для погашення простроченої заборгованості по картці/рахунку [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) за договором SAMDN52000069879314 від 02.11.2012 р. на загальну суму 12 153,18 грн. В подальшому АТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості по картці/рахунку [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) за договором SAMDN52000069879314 від 02.11.2012 р. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.04.2023 року по справі № 755/3068/21 (яке набрало законної сили) у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено, зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення збитків задоволено частково у зв`язку з не укладенням між сторонами кредитного договору від 25.10.2011 та недоведеність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту. Під час судового розгляду справи № 755/3068/21 стало відомо, що АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно і неправомірно здійснював автоматичне списання грошей з рахунку позивача IBAN [NUMBER] для погашення простроченої заборгованості по картці/рахунку [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). У зв`язку з вищевказаним, позивач звертається до суду з даним позовом та просить стягнути матеріальні збитки у розмірі безпідставно списаних коштів, пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та моральну шкоду. 05.06.2023 року ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу передано до Печерського районного суду м. Києва, за територіальною підсудністю. 25.10.2023 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05.06.2023 року скасовано, та направлено справу до Дніпровського районного суду міста Києва для продовження розгляду справи. 08.11.2023 року матеріали цивільної справи № 755/7028/23 надійшли до канцелярії Дніпровського районного суду міста Києва та 22.01.2024 року передані в провадження судді Коваленко І.В. 23.01.2024 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. 08.02.2024 року (вх.№7436) до Дніпровського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - Стаднікова Д.В. з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов та долучених до нього доказів на спростовання позиції позивача щодо підстав та предмету позову. 26.02.2024 року (вх.№10852) до Дніпровського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від позивача [PERSON] з доказами направлення відповіді на відзив іншим учасникам справи. За змістом відповіді на відзив позивач висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 03.04.2024 року ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відзив на позовну заяву від 08.02.2024 року та відповідь на відзив від 26.02.2024 року, які є заявами по суті справи, прийнято та долучено до матеріалів справи. 03.04.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, вимоги просив задовольнити. Представник відповідач - адвокат Хитрова Л.В. у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві. Відповідач заперечує надавати згоду позивачу на прийняття спадщини. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Законом N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року у справі № 755/3068/21 у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення збитків - задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 27 853 (двадцять сім тисяч вісімсот п`ятдесят три) грн. 06 коп. У іншій частині зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 21 491 грн. 76 коп., а всього 22 399 (двадцять дві тисячі триста дев`яносто дев`ять) грн. 76 коп. Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року вищезазначене рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року - залишено без змін. Вказаною Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року у справі № 755/3068/21 встановлені наступні обставини: «З наведених обставин справи вбачається, що позивач за первісним позовом в якості підстави для стягнення заборгованості вказував на укладений між сторонами договір про надання банківських послуг, в тому числі і послуг кредитування, у формі договору приєднання, та посилався на Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25 жовтня 2011 року підписану [PERSON] . Відповідач [PERSON] заперечував факт укладення ним 25 жовтня 2011 року кредитного договору з АТ КБ «ПриватБанк» та отримання за цим договором кредитних коштів, посилаючись на те, що анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку він не підписував. Судом першої інстанції були вжиті заходи щодо витребування оригіналу Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку [PERSON] від 25 жовтня 2011 року та щодо призначення судово-почеркознавчої експертизи, клопотання про надання оригіналу досліджуваного документу подавалось і експертною установою. Стороною позивача за первісним позовом двічі надано відповідь про те, встановити місцезнаходження оригіналу документу - анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 25 жовтня 2011 поданої [PERSON] не вбачається за можливе. Нормативно-правовими актами визначено, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. А отже доводи апеляційної скарги про те, що експертом КНДІСЕ було подано клопотання про надання додаткових документів, а саме копії анкети-заяви, яка є об`єктом дослідження і ця вимога була виконана стороною позивача слід визнати безпідставними. Враховуючи визначені законодавчі положення щодо обов`язкової письмової форми кредитного договору, а також обов`язок позивача довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, при наявності заперечень сторони відповідача, слід погодити з висновком суду першої інстанції про те, що копія Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку [PERSON] від 25 жовтня 2011 року не може бути прийнята до уваги суду як належний і допустимий доказ на підтвердження укладення між сторонами 25 жовтня 2011 року кредитного договору. Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст.1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин укладення з [PERSON] кредитного договору саме 25 жовтня 2011 року, у тому числі встановлення за ним кредитного ліміту і його розміру, відкриття банківського рахунку та видачу кредитної картки. Крім того, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідно поданих АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості, довідки про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної картки та довідок про видачу кредитних карток убачається, що [PERSON] початковий кредитний ліміт був встановлений 02 листопада 2012 року у розмірі 8000,00 грн, ця ж дата є початком проведення банківських операцій за рахунком та видачі картки і у виписці по рахунку міститься посилання на угоду від 02 листопада 2012 року. Суд враховує, що на ім`я [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» було відкрито рахунок та видано платіжні картки, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по банківським рахунках та даними про підписання ним заяв в 2017 та 2021 роках. Однак у межах даної справи позивачем було заявлено саме про стягнення кредитної заборгованості, що виникла на підставі договору укладеного 25 жовтня 2011 року, наявність якого не доведена. Також позивачем розрахована заборгованість починаючи з 2012 року, що свідчить про її нарахування на підставі договору укладеного, як стверджує позивач 25 жовтня 2011 року. Але наявність укладених в подальшому договорів (в 2017 та 2021 роках), без здійснення посилання на зміни умов попередніх, не може свідчити про погодження з умовами договору, наявність якого не підтверджена. Тому доводи апеляційної скарги про узгодження в подальшому умов надання банківських послуг не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом. Враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог первісного позову, відсутні і підстави для розгляду заяви відповідача щодо застосування строку позовної давності, наслідки пропуску якої у вигляді відмови у задоволенні позову застосовуються як самостійна підстава. Розглядуючи вимоги зустрічного позову, судом враховано, що у межах заявлених вимог за зустрічним позовом суд вирішує спір за період часу з 02 квітня 2018 року по 19 березня 2021 року. Відповідно виписки АТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку [PERSON] за вказаний період вніс кошти на рахунок, включаючи третіх осіб, у загальному розмірі 524855,48 грн, шляхом безготівкових переказів коштів на рахунок та поповнення готівкою в терміналах. Разом з тим, було знято/витрачено коштів на загальну суму 497002,42 грн. Отже, різниця невикористаних коштів складає 27853,06 грн. При цьому банком з рахунку [PERSON] проводилось списання коштів на погашення обов`язкового платежу і простроченої заборгованості та станом на дату 19 березня 2021 року нараховано борг у розмірі 30040,14 грн. Позивач в доводах апеляційної скарги стверджує, що [PERSON] було неправильно трактовано призначення платежу: «Списання відсотків за користування кредитного ліміту», адже фактично дана сума лише нараховувалась у заборгованість, у зв`язку з чим сума з мінусом в колонці «Залишок після операції» зростала. Тобто тим самим сторона позивача фактично визнає обставини списання відсотків за користування кредитом, обставини укладення якого не доведені, та зростання у зв`язку з цим загальної заборгованості. Але таке відрахування коштів, без наявності укладеного сторонами кредитного договору від 25 жовтня 2011 року та недоведеністю первісних позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції вірно вважав безпідставним. А отже висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення вимог зустрічного позову, а саме про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] , як збитків, безпідставно перерахованих грошових коштів в рахунок погашення кредиту у розмірі 27853,06 грн відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.» Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як убачається з Виписки від 19.05.2023 № NIAV294MQNVLETEJ по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC00013103209 від 24.12.2014 за період 01.03.2019 - 30.03.2021, АТ КБ «ПриватБанк» здійснював автоматичне списання грошей з рахунку позивача для погашення простроченої заборгованості по карті [NUMBER] . Згідно наданого позивачем розрахунку вбачається, що автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 відбувалось у наступних сумах: 1. 04.03.2019 13:00 Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 41,40 2. 05.03.2019 18:16 Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 248,75 3. 06.03.2019 17:04 Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 1857,98 4. 04.10.2019 12:13 Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 75,12 5. 19.08.2020 17:42 Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 2985,00 6. 20.10.2020 18:13 Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 2985,00 7. 19.03.2021 10:51 Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 1826,68 8. 19.03.2021 11:02 Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**24 2133,25. Отже, у вказаний період відбулось автоматичне списання грошей на загальну суму: 12 153,18 грн. Починаючи з 04.03.2019, тобто з дня першого автоматичного списання банком грошей, позивач не звертався до банку з вимогою про зарахування коштів на його картку для виплат або виплатити 12 153,18 грн. в інший спосіб. Частиною 1 статті 1066 ЦК України, передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 3 ст. 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно зі ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 1.38 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» (який діяв під час порушення банком своїх зобов`язань), списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»). Згідно з п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції). Згідно з п. 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті Призначення платежу якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції). Обґрунтовуючи своє право на списанням коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом з платіжної картки позивача, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на Умови та Правила надання банківських послуг. Разом з тим, під час судового розгляду встановлено відсутність укладеного сторонами кредитного договору від 25 жовтня 2011 року. Умови надання банківських послуг позивачем не підписувались. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Банком порушено вимоги ч.ч 1, 2 ст. 1071, ст. 1073 ЦК України, оскільки відсутній визначений сторонами розмір процентів, комісій і регулярних платежів, які Банк безпідставно списував з рахунку позивача, негайно після виявлення порушення грошові кошти на рахунок позивача не зарахував. Щодо стягнення з відповідача пені, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.ст. 549, 551, 611 ЦК України). Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) (додаток 13) зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі». Від зазначених висновків Велика Палата Верховного Суду не відступила у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) (додаток 14). Про таке, зокрема, зазначено і в постанові КЦС ВС від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] не звертався до АТ КБ «ПриватБанк» із будь-якими заявами про повернення грошових коштів. Таким чином, виходячи з наведених вище положень закону та правових позицій Верховного Суду, відповідальність Банку (у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів) настає саме з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів, а відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань. За вказаних обставин, слід прийти до висновку про відсутність підстав для стягнення пені з банку на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки починаючи з 04.03.2019, тобто з дня першого автоматичного списання банком грошей, будь-яких вимог клієнта [PERSON] про видачу належних йому за банківським рахунком сум до Банку не надходило. Щодо заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог п ро стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України») Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Таким чином, оскільки суд прийшов о висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення пені з банку на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у суду відсутні підстави для застосування строків позовної давності. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення моральної шкоди, Позивач посилався на те, що Банк, здійснюючи на протязі 2019-2021 років неправомірне та безпідставне автоматичне списання грошей з карткового рахунку для виплат на погашення неіснуючої заборгованості по іншій кредитній картці, обмежив право Позивача щодо вільного розпорядження власними грошовими коштами. З грудня 2020 року в Україні встановлено карантин та запроваджено обмежувальні протиепідемічні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, що суттєво вплинуло на доходи Позивача. Введення з 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану у зв`язку із воєнною агресією Російської Федерації проти України, взагалі на деяких час залишило Позивача без фінансових джерел доходів та втрати заробітку. Внаслідок неправомірного та безпідставного автоматичного списання грошей з карткового рахунку для виплат на погашення неіснуючої заборгованості по іншій кредитній картці Позивач залишився без засобів для існування, оскільки списані з його рахунків кошти не зміг використовувати для задоволення своїх життєвих потреб. Позивач був вимушений неодноразово звертатися за фінансовою допомогою до знайомих, що ставило його у пригнічений стан. Довелось просити керівництво за місцем роботи змінити схему виплати заробітної плати, оскільки заробітна плата виплачувалась лише на картку АТ КБ «ПриватБанк», а відтак, зазначені кошти одразу автоматично списувались. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у Постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн. Вирішуючи питання стягнення понесених судових витрат слід зазначити наступне. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно зі статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись, у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. 18 березня 2021 року між Позивачем та Адвокатом Лозою Дмитром Ігоровичем був укладений договір про надання правничої (правової) допомоги № 18/03-1, відповідно до умов якого Адвокат взяв на себе зобов`язання здійснити захист, представництво та надати інші види правової допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені Договором, а Клієнт зобов`язався оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. 22 травня 2023 року Додатковою угодою №4 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 18/03-1 сторони погодили, що адвокат здійснює надання правничої (правової) допомоги в об`ємі необхідному для відновлення прав та законних інтересів клієнта при вирішенні цивільної справи №755/7028/23 в Дніпровському районному суді міста Києва. Пунктом 3 Додаткової угоди сторони погодили, що клієнт сплачує адвокату вартість послуг з надання правової (правничої) допомоги за цією Додаткової угодою в розмірі 23 450,00 грн. Пунктом 5.2 Додаткової угоди сторони погодили, що сплата узгодженої сторонами суми послуг (гонорару) здійснюється клієнтом в безготівкову порядку шляхом перерахування відповідної суми кошті на розрахунковий рахунок адвоката, реквізити якого зазначаються у відповідному рахунку на оплату послуг (гонорару). Згідно детального опису робіт від 20.05.2024 року, адвокатом було витрачено 14 годин на: вивчення документів наданих клієнтом; пошук та аналіз актуальної судової практики щодо розгляду даної категорії справ; визначення правової позиції та судових перспектив вирішення питання клієнта; складання позовної заяви до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди; складання відповіді на відзив. 20 травня 2024 року між Адвокатом та [PERSON] був підписаний Акт приймання-передачі наданої правничої (правової) послуги до Додаткової угоди №4 від 22.05.2023 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 18/03-1 від 18.03.2021, відповідно до якого сторони підтвердили факт належного надання правничої (правової) допомоги адвокатом, а також відсутність з боку клієнта будь-яких претензій щодо надання правничої (правової) допомоги. 20 травня 2024 року адвокатом було сформовано Рахунок фактуру за №20-05/1-24 на суму 23 450,00 грн, яку позивач мав оплатити в за правничі послуги згідно Договору від 18.03.2021 та Додаткової угоди №4 від 22.05.2023. Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не подано доказів здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. З урахуванням наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд керується критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені в сукупності: договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат. Таким чином, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження заявлених вимог про стягнення з відповідача на свою користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 23 450,00 грн, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, оскільки позивачем документально не підтверджено фактично понесені витрати на оплату послуг адвоката, які мали бути оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: partial