Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

12.07.2024 адвокат Попівняк Н.М. в інтересах [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та просить суд встановити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] . В обґрунтування вимог посилається на те, що 16.03.2016 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Ямпільської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, актовий запис № 03. Від шлюбу у сторін є малолітні діти: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] [INFO] . В подальшому 3 жовтня 2019 року відповідач перестала спільно проживати з позивачем та їх сином [PERSON] і почала проживати окремо з їх донькою [PERSON] . У грудні 2019 року відповідач звернулась із позовом до суду про розірвання шлюбу між сторонами. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.02.2020 р. у справі №450/4345/19 розірвано шлюб між сторонами. Одразу після розірвання шлюбу відповідач залишила доньку [PERSON] проживати з позивачем, а сама стала проживати окремо. З того часу їхні неповнолітні діти проживають разом з позивачем по місцю його реєстрації, де й виховуються, навчаються, перебувають на обліку в сімейного лікаря, тощо. Окрім, того рішенням від 19.05.2021 Шевченківського районного суду м.Львова у справі №466/1274/21 зобов`язано стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей. Фактично неповнолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають на повному утриманні їх батька з часу розлучення по даний час. З березня 2024 року відповідач почала наполягати щодо спільного проживання з дітьми з мотивів того, що вона скучила за дітьми та має всі умови для їх матеріального утримання та забезпечення. Крім цього вона категорично заперечує щодо проживання дітей в с. Ямпіль. Також позивачу відомо, що відповідач постійно проживає за межами України, та лише інколи, на нетривалий період часу (7-15 днів на рік) приїжджає у м. Львів, а відтак у нього є всі підстави вважати, що відповідач має намір, поза його згодою та згодою дітей, вивезти їх за межі України. Маючи намір вирішити даний спір в позасудовому порядку позивач звернувся в орган опіки та піклування Мурованської сільської ради територіальної громади Львівського району Львівської області з метою визначення місця проживання їх неповнолітніх дітей з ним. Рішенням виконавчого комітету №81 від 18.06.2024 Мурованської сільської ради позивачу надано висновок комісії з прав захисту дитини про визначення постійного місця проживання двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] . Як вбачається з даного висновку на засідання комісії з питань захисту прав дитини Мурованської сільської ради запрошувалась відповідач, однак не з`явилась, проте була повідомлена про засідання в телефонному режимі, так як перебуває за кордоном. В подальшому відповідач висловила незадоволення вказаним рішенням та повідомила, що це не зупинить її намірів. Неповнолітні діти висловлюють бажання вчитись та проживати в Україні, де у них багато друзів. Вони постійно спілкуються з сусідами, працівниками магазину у с.Ямпіль, привітні, емоційні, навчаються в Ямпільському ліцеї, де характеризуються виключно з позитивної сторони, перебувають на обліку в сімейного лікаря Ямпільського медичного закладу. У зв`язку із ти, що між батьками виник спір, щодо місця проживання дітей позивач просить визначити місце проживання з батьком. Відповідач не скористалася правом подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 16.07.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, вирішив здійснити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 27.09.2023 суд закрив підготовче провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Мурованської сільської ради Територіальної громади Львівського району Львівської області про визначення місця проживання дітей та призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про місце, час та дату судового засідання, відзиву на позовну заяву до суду не подавала. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надала, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлялась про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст.223ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування Мурованської сільської ради Територіальної громади Львівського району Львівської області Буряк Г.М. не заперечувала щодо задоволення позову та заочного розгляду справи, в судовому засіданні підтримала висновок комісії. Дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із такого. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Суд встановив такі обставини справи. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.02.2020. Від шлюбу у сторін є діти: син - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.04.2012 року), донька - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.07.2016 року). Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 49 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.05.2021 р. позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову з 22 лютого 2021 року до досягнення дітьми повноліття. [PERSON] пояснив в суді, що з часу призначення аліментів, мама вчасно їх сплачує, заборгованості немає. Так, при розгляді даної справи судом встановлено, що згідно довідки № 580/02-17 від 03.11.2020, виданої Ямпільським старостинським округом Мурованської сільської ради Об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, позивач [PERSON] , 1980 р.н. зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним за вказаною адресою проживають без реєстрації його діти: син [PERSON] , 2012 року народження та донька [PERSON] , 2016 року народження. Згідно довідок, виданих дирекцією Ямпільського НВК за № 95 та № 96 від 09.11.2020, син сторін [PERSON] навчається у 3 класі, а донька [PERSON] є вихованцем даного навчального закладу. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставинам, встановленим рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19.05.2021 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яке 22.06.2021 р. набрало законної сили. У відповідності до довідки №38 від 08.05.2024 р. Ямпільського ліцею Мурованської сільської ради ТГ Львівського району Львівської області, [PERSON] , [INFO] була зарахована у 2022 році в 1-Б клас і по сьогоднішній день навчається в даному навчальному закладі у 2 - Б класі. Згідно характеристики Ямпільського ліцею Мурованської сільської ради ТГ Львівського району Львівської області, [PERSON] , [INFO] характеризується з позитивної сторони, всю належну увагу вихованню дитини приділяє батько - [PERSON] . Мати не бере участі у житті дитини. У відповідності до довідки №37 від 08.05.2024 р. Ямпільського ліцею Мурованської сільської ради ТГ Львівського району Львівської області, [PERSON] , [INFO] був зарахований у 20й8 році в 1-Б клас і по сьогоднішній день навчається в даному навчальному закладі у 6 - Б класі. Згідно характеристики Ямпільського ліцею Мурованської сільської ради ТГ Львівського району Львівської області, [PERSON] , [INFO] характеризується з позитивної сторони. Відповідно до довідок амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Ямпіль Львівського району Львівської області від 03.05.20024 р. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] знаходяться на обліку у сімейного лікаря. Як вбачається з довідки №104 від 08.05.2024 року виданої старостою Ямпільського старостинського округу Мурованської сільської ради ТГ Львівського району Львівської області про те, що [PERSON] , 1980 р.н. самостійно виховує та має на утриманні двох дітей, сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] , які від народження і по сьогоднішній день проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Мати [PERSON] , 1989 р.н. з 19.02.2020 р. не приймає участі у вихованні та догляді дітей. 08 травня 2024 p. комісією у складі старости Ямпільського старостинського округу Мурованської сільської ради, Начальником служби у справах дітей, проведено обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї за місцем проживання батька з неповнолітнім сином [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Встановлено, що помешкання загальною площею 57,6 м2 складається з двох житлових кімнат, кухлі, коридор, санвузла. Кімнати світлі сухі є наявні меблі, письмовий стіл, іграшки, комп`ютерна техніка. Збережено належний санітарно-гігієнічний стан житла. Під час обстеження встановлено, що створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Мурованської сільської ради Львівської області від 18.06.2024 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Такий висновок затверджений рішенням № 81 виконавчого комітету Мурованської сільської ради від 18 червня 2024 року. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач має позитивне ставлення до дітей, проявляє щоденну турботу до них, повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо щоденного їх утримання та виховання. На час розгляду справи позивач офіційно працевлаштований, має у власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , отримує доходи для утримання як майна, так і дітей. При цьому матеріали справи не містить даних, чи можуть діти проживати із відповідачем (чи забезпечено належні умови проживання), зокрема і за адресою її реєстрації: [ADDRESS] , оскільки за вказаною адресою знаходиться Цент обліку та нічного перебування бездомних осіб. Також як вбачається з наданого 11.09.2024 р. Державною прикордонною служби України витягу з бази даних інформації щодо перетинання державного кордону України - [PERSON] періодично виїжджає за кордон, перебуває за кордоном тривалий час (з 2022 року і до часу розляду справи в Україні перебувала 12 тижнів) та востаннє виїхала за межі України - 21.07.2024 року, дані про в`їзд в Україну на час розгляду справи відсутні. В умовах воєнного стану виїзд за кордон дітей з одним з батьків дозволяється без нотаріально посвідченої згоди іншого з батьків (усиновлювачів). Умови перетинання державного кордону громадянами України у період дії воєнного стану, зокрема дітьми, дітьми з інвалідністю; дітьми, хворими на тяжкі захворювання; дітьми-сиротами, дітьми, позбавленими батьківського піклування визначено пунктами 21-25 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до п. 2 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Аналіз норм чинного законодавства вказує на те, що відповідач не позбавлена можливості здійснити перетин кордону дітей без згоди батька. Проте між сторонами існує конфлікт з даного приводу. З пояснень батька в судовому засіданні вбачається, що він з колишньою дружиною не спілкується. Зі слів старшого сина, їх мама проживає в Єгипті, куди дитина їхати не бажає. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Виходячи із обставин даної справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, визначаючи місце проживання дітей, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що батьком створено належні умови для виховання та розвитку дітей, приділяє дітям належну увагу, підтримку та любить дітей, суд виходить з найкращих інтересів дітей, враховує, що вже досить тривалий час неповнолітні діти проживають разом з батьком, дійшов висновку про визначення місця проживання дітей з батьком. Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дітей та сприятиме їх повноцінному вихованню та розвитку. Мати дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у їх житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того з ким діти будуть проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Outcome: approved