Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 19 000 дол. США. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19 січня 2018 року він дав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 19 000 дол. США, що підтверджується написаними останнім власноручно двома розписками від 19 січня 2018 року. Згідно з умовами договорів позики відповідач повинен був повернути борг до 01 травня 2018 року, однак взяті на себе зобов`язання він не виконав, на момент звернення до суду з цим позовом грошові кошти не повернув, чим порушив умови договорів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження. 12 вересня 2023 року відповідачем подано до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій ним зазначено, що строк виконання зобов`язання за розписками від 19 січня 2018 року встановлено до 01 травня 2018 року, отже строк позовної давності сплив 01 травня 2021 року, однак позов поданий до суду лише 30 грудня 2021 року, тобто, після закінчення спливу позовної давності. Враховуючи викладене, просив застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності. 13 вересня 2023 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача про призначення судової комплексної експертизи у цій справі та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 16 квітня 2024 року ухвалою суду відновлено провадження у зв`язку з наявністю клопотання експерта про надання додаткових матеріалів від 03 квітня 2024 року № 3243/24-34/3244/24-32. Також, 16 квітня 2024 року, судом було направлено рахунок, що надійшов з експертної установи, відповідачу для відшкодування витрат на проведення експертизи та роз`яснено, що у разі ненадходження протягом 45 календарних днів від платника оплати ухвала суду буде залишена без виконання. 19 червня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання сторони відповідача про витребування доказів на виконання клопотання експерта. 28 червня 2024 року від відповідача надійшла заява про те, що він не має фінансової можливості оплатити експертизу. 18 вересня 2024 року представником відповідача було подано заяву, в якій вона просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що позовна заява була надіслана до суду засобами поштового зв`язку, позивач та його представник постійно проживали в м. Києві, а суди та відділення Укрпошти протягом карантину працювали безперебійно, що не перешкоджало позивачу звернутися з позовом в межах строку позовної давності. 18 вересня 2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові, також зазначила, що відповідачем не було спростовано належними та допустимими доказами викладених позивачем обставин, та не підтверджено виконання взятих на себе зобов`язань за договорами позики. Крім того, зауважила, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки під час дії карантину строки, визначені статтею 257 ЦК України були продовжені на строк дії такого карантину, а трирічний строк звернення до суду з цим позовом сплив 30 квітня 2021 року, тобто в період дії карантину. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що до початку повномасштабної війни ним було повернуто борг позивачу, шляхом передачі йому коштів частинами через адвоката Купренка І. А., про що було складено відповідні розписки. Крім того, просив відкласти судове засідання у зв`язку з хворобою його представника. Зазначене клопотання відповідача ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було залишено без задоволення, оскільки наведене твердження не доведено будь-якими належними та допустимим доказами. Матеріали справи не містять доказів того, що представник відповідача хворіє, у зв`язку з чим не мала можливості з`явитися в судове засідання. Таким чином, зазначене клопотання є безпідставним та необґрунтованим. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, враховуючи стадію судового процесу, неможливість подання сторонами нових доказів, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність представника відповідача. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 15 000 доларів США та 4 000 доларів США, що підтверджується розписками від 19 січня 2018 року. Зі змісту вказаних розписок вбачається, що [PERSON] зобов`язується повернути зазначені кошти до 01 травня 2018 року. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінали розписок [PERSON] від 19 січня 2018 року, що свідчить про те, що боргове зобов`язання ним не виконане. Відповідач не заперечував факт отримання грошових коштів у позивача в борг, однак наполягав на тому, що він їх повернув останньому до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, про що було складено відповідні розписки. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження зазначених ним обставин суду не надав, розписки, з яких можна було б встановити факт повного або часткового повернення боргу в матеріалах справи відсутні. Крім того, в якості свідка був допитаний Купренко І. А. , який стверджував, що раніше був адвокатом позивача на підставі договору та саме через нього передавались відповідачем кошти на виконання зобов`язань за розписками від 19 січня 2018 року, які у подальшому передавались [PERSON] . Проте, судом критично оцінюються показання свідка, оскільки окрім його показань матеріали справи не містять підтверджень викладених ним обставин, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, судом за клопотанням відповідача було призначено судову комплексну експертизу з метою з`ясування обставин щодо написання та підписання спірних розписок саме [PERSON] . Однак ухвалу суду було залишено без виконання, оскільки відповідач не сплатив за проведення експертизи, а також не надав необхідного обсягу матеріалів, що просив експерт, для забезпечення її проведення. У свою чергу позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, просить стягнути з відповідача суму боргу в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Отже, вимоги позивача щодо повернення суми боргу в доларах США є обґрунтованими. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за розписками, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про задоволення позову. Разом з тим, стороною відповідача було подано заяви про застосування наслідків спливу позовної давності. Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно абзацу 1 частини п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. За правилами статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року. Так, постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Відтак, з цим позовом позивач звернувся до суду 28 грудня 2021 року, трирічний строк позовної давності після спливу строку виконання відповідачем зобов`язань за розписками закінчився 30 квітня 2021 року, однак беручи до уваги вищевикладені вимоги законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності, оскільки його було продовжено в силу імперативної вказівки закону. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 175,60 грн судового збору. З огляду на викладене,

Outcome: approved