Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

У липні 2023 року представник позивача звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 131 310,26 грн., з яких: 652 063,35 грн. заборгованість по основному боргу; 479 246,91 грн. заборгованість по процентам та судовий збір. Позов обґрунтовує тим, що 29 листопада 2007 року між ВAT «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 16И з подальшими змінами та доповненнями відповідно до додаткової угоди № 1 та договорів про внесення змін №2-8 до Кредитного договору №16И, відповідно до умов якого позичальник отримала кредитні кошти на придбання двокімнатної квартири, загальна сума кредиту - 210 000,00 дол. США, зі строком повернення 29.11.2027 року. Крім того, відповідно до договору про внесення змін №7 від 20.11.2013 до Кредитного договору №16И від 29.11.2007, сторони домовились внести зміни до Кредитного договору, а саме: сума та валюта кредиту 1 570 869,56 грн., кінцевий строк повернення 29.11.2032 року, процентами за користування кредитом 8 % річних. Вказує, що 29.11. 2007 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 16И. Позивач свої зобов`язання перед відповідачами відповідно до умов договору виконав у повному обсязі. Однак відповідачі, у порушення умов кредитних договорів, свої зобов`язання належним чином не виконали, внаслідок чого утворилася заборгованість за існуючими кредитними зобов`язаннями. Станом на 14.04.2023 року заборгованість за кредитним договором №16И від 29.11.2007 року становить 1 131 310,26 грн., що складається з: 652 063,35 грн. заборгованість по основному боргу; 479 246,91 грн. заборгованість по процентам. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 28.07.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 11.09.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки до суду не повідомили, відзив на позовну заяву суду не надали. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що 29.11.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №16И, відповідно до умов якого позичальник отримала кредитні кошти на придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 53,10 кв.м., житловою площею 30,80 кв.м., загальна сума кредиту - 210 000,00 дол. США, зі строком повернення 29.11.2027 року. Відповідно до п. 3.1 Договору банк зобов`язаний надати позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі та на строк, що встановлені в п.1.1 Кредитного договору та в порядку і на умовах, встановлених Кредитним договором. Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути Банку отриманий кредит та сплатити Банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 29.11.2027 року у розмірі та порядку, встановленому п. 8.1 Кредитного договору. Валютні ризики, які пов`язані зі зміною курсу долара США до гривні під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе Позичальник. Згідно п. 9.1. Договору у разі несвоєчасного повернення кредиту Позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми. 29.11.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено договір поруки №16И. Згідно п. 1 Договору поруки, поручитель поручається перед Банком за виконання Позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №16И від 29 листопада 2007 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в т.ч., що збільшують основне зобов`язання), надалі все разом - кредитний договір. 29.12.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №16И від 29.11.2007 р. в якому п. 7.2 Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Проценти за користування кредитом нараховуються двічі на місяць: 27 числа та в останній робочий день кожного календарного місяця. Період між 28 числом (включно) попереднього календарного місяця та 27 числом (включно) поточного місяця називається процентним періодом.». 30.03.2009 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін №2 до Кредитного договору від 29.11.2007 року №16И. 09.10.2009 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін №3 до Кредитного договору від 29.11.2007 року №16И. 07.12.2009 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін №4 до Кредитного договору від 29.11.2007 року №16И. 14.09.2010 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін №5 до Кредитного договору від 29.11.2007 року №16И. 08.05.2012 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін №6 до Кредитного договору від 29.11.2007 року №16И. 20.11.2013 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін №7 до Кредитного договору від 29.11.2007 року №16И, в якому змінено суму та валюту кредиту 1 570 869,56 грн.. 16.11.2016 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін №8 до Кредитного договору від 29.11.2007 року №16И. 27.03.2017 року між ПАТ «Таскомбанк» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (іпотека) №270317in_1, відповідно до якого ПАТ «ВТБ Банк» відступило, а ПАТ «Таскомбанк» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за кредитним договором № 16И від 29.11.2007 року, укладеним з [PERSON] .. Таким чином, з 27.03.2017 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК», стало правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк». 05.04.2023 року на адресу відповідачів було направлено повідомлення-вимоги про дострокове повне повернення кредиту. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, який є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Будучи пов`язаними саме взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), які є чітко прописаними в Кредитному договорі, сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання або змінювати його умови. Частинами 1-3 статті 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Уклавши кредитний договір на умовах, викладених у ньому, а також додаткову умову до даного договору, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строку та в порядку, що встановлені договором. За нормами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Стаття 536 ЦК України встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За положеннями ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з умовами, визначеними у договорі поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, при цьому відповідальність поручителя та боржника є солідарною. Суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору №И16 від 29.11.2007 станом на 14.04.2023 за період з 27.03.2017 по 01.04.2023 складає 1 131310,26 грн. з яких: заборгованість по основному боргу - 652 063,35 грн.; заборгованість по процентам - 479 246,91 грн.. Вказаний розрахунрок містить детальний розрахунок заборгованості і жодних доказів на його спростування відповідачами не надано, а тому суд покладає його в обґрунтування рішення. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Позивачем у справі, що є предметом розгляду, доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості за кредитом і його розміру, зважаючи на його подальше збільшення додатковою угодою. Натомість відповідачами не було спростовано суму заборгованості. Виходячи із наведеного, оскільки заборгованість за кредитом позичальником повернута не була, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості з відповідачів, враховуючи ту обставину, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не були повернуті, а тому наявні правові підстави для їх стягнення. Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі, як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. За загальним правилом, встановленим ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Відповідно до п. 5 Договору поруки поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків. Отже відповідно до умов договору поруки та на підставі положень ст.ст. 553, 554 ЦК України відповідач як поручитель повинен відповідати за цим позовом як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і позичальник. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідачі не надали доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростували наданий позивачем розрахунок. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 11 214,56 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідачів в рівних частках сплачених позивачем за подання позовної заяви.

Outcome: approved