Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-14 00:00:00

23 жовтня 2023 року [PERSON] , діючи від імені та в інтересах [PERSON] звернулася з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 7066, 23 гривень, а також витрати пов`язані з наданням правничої допомоги в загальному розмірі 13420 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 14 жовтня 2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви, на підставі якого позивачу було надано у користування грошові кошти, зокрема шляхом встановлення відповідного ліміту на користування коштами, який було неодноразово змінено. У 2020 році АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Жовтневого районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором з відсотками за користування кредитними коштами. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2023 року №477/2023/20, у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено, оскільки під час розгляду справи встановлено, що між сторонами не укладався кредитний договір та відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З огляду на викладене суд при вирішенні позову АТ КБ «Приватбанк» дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за простроченими відсотками; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, пені є необґрунтованими. Вирішуючи питання з приводу наявності підстав для стягнення на користь банку тіла заборгованості, суд з урахуванням відсутності підстав для збільшення кредиту за рахунок погашення нарахованих процентів та комісії, також дійшов висновку, що сума коштів, що повернена [PERSON] станом на день розгляду справи перевищує суму коштів, отриманих ним за цим договором на 7\~066, 23 гривень. Постановою Миколаївського апеляційного суду 24 липня 2023 року рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2023 року залишено без змін, а апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» без задоволення. За аналізом судових рішень, ухвалених у справі №477/2023/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] вбачається, що нарахування та відповідно і списання коштів з карткового рахунку позивача відбувалося без належних правових підстав. При цьому, з виписки за договором [PERSON] за період з 01 січня 1999 року по 05 березня 2023 року вбачається, що банком було здійснено списання коштів в рахунок погашення відсотків та комісій за договором за рахунок кредиту, при чому збільшувалася загальна заборгованість за тілом кредиту. Оскільки списання коштів проводилося банком примусово, та безпідставно, так як умовами договору оплата відсотків не передбачена, що встановлено рішенням суду від 04 квітня 2023 року, тому сума переплати, що отримана відповідачем відповідає ознакам майна, набутого банком безпідставно, тому посилаючись на положення статті 1212 ЦК України [PERSON] просив стягнути з відповідача суму коштів у розмірі 7066, 23 грн. Ухвалою суду від 27 жовтня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 07 грудня 2023 року представником АТ КБ «Приватбанк» Шевченком А.О. подано пояснення щодо позову [PERSON] , які по суті є відзивом на позовну заяву, у яких представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість. В обґрунтування своїх заперечень вказував, що укладений 14 жовтня 2013 року між сторонами договір відповідно до статті 634 ЦК України є змішаним договором, який містив у собі умови кредитного договору, а оскільки [PERSON] не навів підстав для користування коштами банку без сплати відсотків, тому у банку були наявні підстави для списання коштів. Також у своєму відзиві на позовну заяву [PERSON] представник відповідача посилався на правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 14 грудня 2019 року та вказував на обов`язок суду самостійно застосувати підстави для стягнення з [PERSON] відсотків за користування коштами, що встановлені законом на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки розрахунок таких відсотків свідчить про існування боргу у [PERSON] на рівні 2450,23 гривень, тому вважає, що відсутні підстави вважати кошти списані з рахунку останнього у сумі 7066, 23 гривень такими, що безпідставно набуті банком. Крім того, у своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує і на наявність у діях [PERSON] суперечливої поведінки, про що зазначено у правовій позиції Верховного Суду у постанові №548/741/21 від 11 січня 2023 року, оскільки позивач знаючи що у нього відсутній обов`язок для сплати коштів, здійснював їх сплату, що вказує на його суперечливу поведінку. Також, у своєму відзиві на позовну заяву представник АТ КБ «Приватбанк» Шевченко А.О. посилався і на не співмірність судових витрат, про стягнення яких позивачем заявлено при зверненні до суду, зокрема, витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги. У судовому засіданні представник [PERSON] \- адвокат Ткаченко О.І. повністю підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові та вказувала, що наведені представником відповідача заперечення не спростовують доводи позовної заяви про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів. Просила позов задовольнити. Представник АТ КБ «Приватбанк» Шевченко А.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на заперечення, що викладені у поданому до суду відзиві на позовну заяву [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 14 жовтня 2013 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку Після підписання вказаної заяви [PERSON] банком були надані кредитні картки: 14 жовтня 2013 року - № [NUMBER] , терміном дії 07/17; 28 вересня 2018 року - №4149439002875254, терміном дії 08/22; 13 червня 2019 року - №4149629384580510, терміном дії 04/23. Внаслідок наявності у [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором, АТ КБ «Приватбанк» 09 листопада 2020 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у якому банк просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 14 жовтня 2013 року без номеру у розмірі 38 279, 15 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 гривень. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2023 року №477/2023/20, у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено. За змістом рішення суду від 04 квітня 2023 року вбачається, що вирішуючи питання з приводу обґрунтованості позовних вимог банку, судом встановлено, що оскільки у заяві позичальника від 14 жовтня 2013 року процентна ставка не зазначена, та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості, а саме 5 861, 00 гривень заборгованість за простроченими відсотками; 2 012, 68 гривень заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 100,00 гривень пеня, які нараховані станом на 15 вересня 2020 року є необґрунтованими. Вирішуючи питання з приводу наявності підстав для стягнення на користь банку тіла заборгованості за вищевказаним договором, суд з урахуванням відсутності підстав для збільшення кредиту за рахунок погашення нарахованих процентів та комісії, дослідивши надані представником АТ КБ «Приватбанк» заяви про зменшення позовних вимог від 13 травня 2021 року, 30 грудня 2021 року, 22 лютого 2023 року та 04 квітня 2023 року та виписки за договором [PERSON] №б/н станом на 23 квітня 2021 року та виписки за цим же договором від 06 березня 2023 року здійсненої за період з 01 січня 1999 року по 05 березня 2023 року, а також надані [PERSON] квитанції про внесення на свій картковий рахунок грошових коштів у загальному розмірі 10\~000 гривень дійшов висновку, що сума коштів, що повернена [PERSON] станом на день розгляду справи становить 44\~094, 53 гривень, та перевищує суму коштів, отриманих ним за договором від 14 жовтня 2013 року на 7\~066, 23 гривень. Постановою Миколаївського апеляційного суду Миколаївської області від 24 липня 2023 року доводи апелянта АТ КБ «Приватбанку» як в частині відмови у задоволення позову щодо стягнення відсотків за користування коштами, так і в частині такої відмови щодо тіла заборгованості визнано необґрунтованими, та апеляційну скаргу залишено без задоволення а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2023 року без змін. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. За змістом рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2023 року №477/2023/20 вбачається, на виконання умов договору, які судом з огляду на їх не укладення встановлено недійсними, з рахунку [PERSON] було безпідставно списано в рахунок заборгованості по відсотках, які банк не мав права нараховувати, грошові кошти у розмірі 7066,23 гривень. Зазначені обставини щодо надміру списаних з рахунку [PERSON] грошових коштів, які були ним внесені на його рахунок в період з 2021 по 2023 роки підтверджені й постановою суду апеляційної інстанції від 24 липня 2023 року. Отже рішенням суду, що набрало законної сили та яким безпосередньо досліджувалися підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за договором у виді відсотків за користування коштами та інших платежів, встановлено, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» не дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому списання коштів з рахунку [PERSON] на погашення заборгованості за відсотками та пенею було вчинено без належних правових підстав, через що у задоволенні позову було відмовлено, так як отримана [PERSON] сума коштів була меншою ніж повернута. З огляду на те, що судовим рішенням, яке ухвалене у справі №477/2023/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] досліджувалися підстави обґрунтованості позовних вимог банку про стягнення відсотків за користування коштами отриманими від банку, а також щодо стягнення коштів, які були безпосередньо отримані [PERSON] від банку у якості тіла кредиту, тому висновки сформовані у цьому рішенні щодо відсутності підстав для такого стягнення, а також і щодо встановлення факту надмірної сплати коштів [PERSON] в рахунок відшкодування отриманих коштів мають преюдиційне значення, тому і доказуванню не підлягають. Відповідно до заяви [PERSON] від 17 серпня 2023 року, вбачається, що останній встановивши факт надміру списаних грошових коштів зі свого рахунку, звернувся до директора Макро регіонального управління АТ КБ «Приватбанк» про повернення грошових коштів у розмірі 7066, 23 гривень, які були перераховані з його карткового рахунку, однак вказана заява залишена відповідачем без реагування та відповіді на неї позивачу не надано, що і спонукало [PERSON] звернутися до суду з цим позовом. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для списання банком коштів з рахунку [PERSON] , судом досліджено виписки за договором, що долучені позивачем до позовної заяви. Так, відповідно до виписки за договором [PERSON] №б/н станом на 23 квітня 2021 року та виписки за цим же договором 06 березня 2023 року здійсненої за період з 01 січня 1999 року по 05 березня 2023 року вбачається, що банком було здійснено списання коштів в рахунок погашення відсотків та комісій за договором за рахунок кредиту, збільшуючи відповідно загальну заборгованість за тілом кредиту. Згідно даної виписки по рахунку в деталях операцій не зазначено операцій з ознакою «оплата кредиту», «оплата відсотків за користування кредитом». Тобто списання проводилося банком примусово, та безпідставно, оскільки умовами договору оплата відсотків не передбачена, що і встановлено рішенням суду від 04 квітня 2023 року. У виписці по рахунку наявні відомості про зарахування на рахунок [PERSON] власних коштів з призначенням платежу «поповнення карткового рахунку» або «переказ з картки на картку». Добровільно кошти на погашення відсотків за кредитом позивачем не вносились, а списувалися баком примусово, що підтверджується деталями операцій по картковому рахунку, наявному в виписці. Тому, суд вважає належними доводи позивача, що банком (при відсутності договірних кредитних відносин з відповідачем та правових підстав) були безпідставно списані кошти відповідача в сумі 7 066, 23 гривень, в якості погашення відсотків за кредитом, які він отримував у якості переказів на свою картку. Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без його розпорядження та згоди) списало грошові кошти в розмірі 7066,23 гривень з належного йому банківського рахунку. Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: www.privatbank.ua. У свою чергу заперечення відповідача, що наведені ним у відзиві на позовну заяву у своїй сукупності були предметом дослідження судом під час розгляду справи №477/2023/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості як у суді першої інстанції так і судом апеляційної інстанції, їм надавалася правова оцінка та такі доводи визнані необґрунтованими. Оскільки дані доводи представника відповідача зводяться до переоцінки судового рішення, яке набрало законної сили, тому судом до уваги не беруться. При цьому,\~за змістом\~мотивувальної частини\~постанови Миколаївського\~апеляційного суду\~від 24\~липня 2023\~року вбачається\~і те,\~що переглядаючи\~рішення Жовтневого\~районного суду\~Миколаївської області\~від 04\~квітня 2023\~року,\~судом апеляційної\~інстанції оцінювалися\~доводи представника\~АТ КБ\~«Приватбанк»,\~щодо посилань\~на постанову\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 04\~вересня 2019\~року у\~справі №265/6582/16-ц\~та постанови\~Верховного Суду\~від 18\~грудня 2019\~року у\~справі №205/2825/18,\~від 20\~травня 2020\~року у\~справі №\~588/62/18\~року,\~від 21\~жовтня 2020\~року у\~справі №331/4560/19, якими апелянт обґрунтовував свої доводи про те, що суд першої інстанції, встановивши, що сторони не узгодили розмір процентної ставки, був повинен виходячи з принципу «jura novit curia» стягнути проценти у розмірі, передбаченому частиною першою статті 1048 ЦК України, та дійшов висновку про те. що такі доводи не заслуговують на увагу та порушують встановлені статтею 13 ЦПК України принципи диспозитивності цивільного судочинства. Оскільки до відносин що склалися між [PERSON] та банком (АТ КБ «Приватбанк») неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, а у заяві [PERSON] від 14 жовтня 2013 року відсутні умови щодо прав Банку, в тому числі на договірне списання коштів з належних [PERSON] рахунків, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та обов`язки сторін за договором, інші ніж передбачені заявою позичальника та анкетою-заявою, тому безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку [PERSON] в розмірі 7066,23 гривень, в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на АТ КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта. За відсутності дій зі сторони відповідача, направлених на відновлення порушеного права [PERSON] на володіння та розпорядження належними йому коштами, вказує на їх безпідставне утримання банком. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зазначено, що «кондикційні зобов`язання» виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої». Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61-29056св18) та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19). У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У цій справі [PERSON] , звертаючись до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» посилався на те, що з його карткового рахунку було списано кошти в рахунок погашення заборгованості за відсотками, право нараховувати які у банку було відсутнє, тому кошти внесені ним на свій картковий рахунок які були списані без належних правових підстав отримані Банком без належної на це правової підстави і підлягають поверненню. За таких обставин отримані банком грошові кошти від позивача в рахунок заборгованості, якої не існувало, є набутими Банком за рахунок позивача поза підставою, передбаченою договором. Тому доводи [PERSON] , що наведені ним у позовній заяві вказують про доведеність цих позовних вимог. Щодо доводів представника відповідача, що наведені ним у відзиві на позовну заяву з приводу суперечливої поведінки [PERSON] , то в даному випадку судом не встановлено таких обставин, які б свідчили про наявність у його діях суперечностей, з огляду на те, що останній не вчиняв дій направлених на погашення заборгованості за відсотками, що нараховані банком без належної правової підстави. При цьому, судом враховується те, що згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду у своїй послідовній практиці неодноразово вказувала на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Своїм правовим висновком Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року визначила критерії, які мають враховуватися судами під час розгляду справи за позовами банку до споживача про стягнення заборгованості за кредитними договорами, що було застосовано судом при вирішенні позову АТ КБ «Приватбанку» до [PERSON] про стягнення заборгованості у рішенні від 04 квітня 2023 року. Натомість, АТ КБ «Приватбанк», будучи достовірно обізнаний із судовою практикою, що притаманна такій категорії справ, не вжив заходів щодо перерахунку заборгованості [PERSON] та продовжував нараховувати заборгованість за відсотками та списувати кошти з рахунку [PERSON] у рахунок їх погашення, в тому числі й за рахунок збільшення тіла коштів, що отримані [PERSON] у користування від банку, хоча і знав про відсутність правових підстав для такого нарахування. Оскільки суд, своїм рішенням від 04 квітня 2023 року, встановив, що банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків за користування коштами з [PERSON] , то вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що відповідає статті 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня і всі дії по примусовому списанню банком грошових коштів, належних позивачу на погашення відсотків за користування кредитом є незаконними, і підлягають до повернення. Відповідно до рішення ЄСПЛ «Проніна проти України» № 63566/00, §23, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що судом встановлено фактичні обставини у справі, які вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , суд дійшов висновку про обґрунтованість позову останнього та наявність підстав для його задоволення. Щодо відшкодування судових витрат. Частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 1073,60 гривень та суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вказаному вище розмірі. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Частинами першою, третьою статті 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. При зверненні позивача до суду, у позовній заяві, а в подальшому під час розгляду справи у суді, представник [PERSON] адвокат Ткаченко О.І. зазначила про погодження розміру витрат на правничу допомогу у фіксованому розмірі на рівні 13420 грн. У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначав про не співмірність заявлених позивачем витрат на правничу допомогу. Відповідно до\~частин першої,\~другої статті\~137\~ЦПК України\~витрати,\~пов`язані\~з правничою\~допомогою адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави.\~За результатами\~розгляду справи\~витрати на\~професійну правничу\~допомогу адвоката\~підлягають розподілу\~між сторонами\~разом із\~іншими судовими\~витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат:\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України). Водночас,\~за змістом\~частини четвертої\~статті 137\~ЦПК України\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із:\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України. На підтвердження обставин понесення витрат на правову допомогу адвоката, позивачем надано належним чином засвідчені копії договору №18/23 про надання правової (правничої) допомоги від 14 вересня 2023 року, укладеного між позивачем, як клієнтом, та адвокатом Ткаченко О.І., протокол узгодження договірної ціни, що є додатком до Договору, а також акт до договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2024 року. Судом встановлено, що 14 вересня 2023 року позивач та адвокат Ткаченко О.І. уклали договір про надання правничої допомоги №18/23, за умовами розділу 1 якого, клієнт доручає адвокату представництво його інтересів у судовий справі про стягнення коштів з АТ КБ «Приватбанк», супроводження адвокатом судової справи включає в себе підготовку, підписання та подачу всіх необхідних процесуальних документів, зокрема, позову, заперечень на відзив, пояснень, збирання і подачу до суду доказів по справі та вчинення адвокатом усіх необхідних процесуальних дій у цій судовій справі, з метою представництва інтересів клієнта як учасника справи. Згідно протоколу узгодження договірної ціни до договору про надання правової допомоги №18/23 від 14 вересня 2023 року, сторони узгодили гонорар адвоката відповідно до пункту 3, 3.1 розділу 3 договору за його виконання у фіксованому розмірі, який складає 13420 гривень. 29 жовтня 2024 року на виконання умов Договору, між позивачем та адвокатом Ткаченко О.І було підписано акт про виконання договору, у якому визначено розмір гонорару адвоката - 13420 гривень та перелік послуг, наданих адвокатом. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу в цій справі суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність. Суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зазначеному розмірі не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу саме в цьому розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. У розумінні положень частини п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Частиною шостою статті 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача [PERSON] , заперечуючи проти покладення на АТ КБ «Приватбанк» витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу, посилається на їх неспівмірність із складністю справи та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), і завищений (не розумний, не реальний) їх розмір. У підтвердження своїх доводів вказує на незначний розмір складності справи, що не потребувало значного часу для підготовки позову та інших заяв при зверненні до суду, а також і на суму позову, з приводу якої виник спір, яка майже вдвічі менша за розмір судових витрат, що заявлений позивачем для відшкодування з відповідача та просить у їх стягненні відмовити повністю Суд зауважує, що відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, обставин необґрунтованості (неспівмірності зі складністю справи, затраченим часом, ціною позову тощо) заявленого розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. У постанові від 16 листопада 2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. З огляду на те, що вартість правничої допомоги при розгляді цієї справи була визначена у фіксованому розмірі, суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо неспівмірності заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Також суд не може погодитись із твердженнями позивача про те, що ця справа є справою незначної складності, адже хоча спірні правовідносини не передбачають застосування та аналізу великої кількості законів та підзаконних актів, судова практика у спорах такого характеру не є сталою, а предмет позову у цій справі потребував часу для опрацювання адвокатом низки правових актів і вирішення справи мало істотне значення для сторін. Водночас суд погоджується із запереченнями представника відповідача щодо невідповідності розміру витрат на правову допомогу сумі позову. Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін ( постанови Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, при вирішенні питання про відшкодування витрат на правову допомогу враховує позицію, викладену у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 травня 2021 року по справі № 910/7586/19, відповідно до якої участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередню участь у судовому засіданні. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому паралельно вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залою судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. Такі дії, як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами. Проаналізувавши наданий представником позивача обсяг послуг, врахувавши складність справи, характер спірних правовідносин, а також те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути ані способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, ані становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу,

Outcome: approved