Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

Адвокат Соник В.В., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості із заробітної п лати. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] працювала начальником Сокирянського районного виробничого відділу Чернівецькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», з 06.08.2001 року до 28.10.2021 року. На час звільнення обіймала посаду начальника Сокирянського районного виробничого відділу Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Наказом ДП «Центр ДКЗ» від 02.06.2021р. №39 було розпочато процедуру припинення Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДКЗ». Також зазначає, що позивач знав, що займана нею посада скорочується, а трудовий договір буде розірвано. Наказом ДП «Центр ДКЗ» Чернівецької регіональної філії від 28.10.2021 року №317-к позивача з 28.10.2021року було звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП. Зазначає, що за час трудових відносин роботодавцем систематично не виконувалось законодавство про працю, мала місце систематична заборгованість із заробітної плати. На час її звільнення вже виковувався наказ Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02.06.2021 № 39 «Про припинення Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центру державного земельного кадастру», який виданий за погодженням Держгеокадастру. Таким чином, саме Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» (код ЄДРПОУ 21616582, юридична адреса: 03151, м.Київ, вул.Народного ополчення, 3,) являється єдиною відповідальною особою за нарахування та виплату заробітної плати працівникам структурних підрозділів. На день подачі позову до суду відповідачем з [PERSON] не проведено повний розрахунок у зв`язку із звільненням, а саме: не погашена заборгованість по заробітній платі; не виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки; не виплачена вихідна допомога та компенсація за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Вважає дії відповідача протиправними і такими, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушують її трудові права. Посилається також на те, що з метою забезпечення виконання вказаного наказу в частині проведення розрахунків, позивач 21.02.2022 року, 26.07.2022 року, 23.12.2022 року 13.09.2023 року надсилала роботодавцеві лиси, в яких наводила розрахунки суми належної їй компенсації за дні невикористаних щорічних відпусток та розміру вихідної допомоги. Однак дані звернення було проігноровано. Відповідно до довідки Пенсійного фонду України №1264732421022210 від 03.02.2022 року, у період роботи позивача на посаді начальника Сокирянського районного виробничого відділу ЧРФ ДП «Центр ДЗК» з червня 2020 по 28.10.2021 року роботодавець не нараховував позивачу заробітну плату та інші обов`язкові платежі. З вказаної причини позивач не може отримати у роботодавця довідку про заборгованість із заробітної плати за період з червня 2020 по 28.10.2021 року, тому розрахувала належну їй за цей період заробітну плату на підставі наказів роботодавця. Так, наказом ДП «Центр ДКЗ» №157-Б від 31.12.2020 року було затверджено та введено в дію з 01.01.2021 року схему тарифних ставок працівників філій Центру ДКЗ, згідно якої посадовий оклад начальника Сокирянського районного виробничого відділу ЧРФ ДП «Центр ДЗК» становить 12 889 гривень. Таким чином, за розрахунком позивача, виходячи з її посадового окладу, розмір її заробітної плати у період з червня 2020 року до моменту звільнення (28.10.2021 року) становив 12 889 гривень, а отже у період роботи з червня 2020 до моменту звільнення (28.10.2021 року), коли роботодавець не нараховував [PERSON] заробітну плату, її розмір повинен був складати по місяцях: за червень 2020 року 12889,00 грн., липень 2020 року 12889,00 грн., серпень 2020 року 12889,00 грн., вересень 2020 року 12889,00 грн., жовтень 2020 року -12889,00 грн., листопад 2020 року 12889,00 грн., грудень 2020 року 12889,00 грн., січень 2021 року 12889,00 грн., лютий 2021 року 12889,00 грн., березень 2021 року 12889,00 грн., квітень 2021 року 12889,00 грн., травень 2021 року 12889,00 грн., червень 2021 року 12889,00 грн., липень 2021 року 12889,00 грн., серпень 2021 року 12889,00 грн., вересень 2021 року 12899,00 грн., жовтень 2021 року 12889,00 грн. Отже, за розрахунком позивача, заборгованість відповідача по заробітній платі складає 219112,00 грн. згідно її посадового окладу. Окрім того, що в п.2 наказу про звільнення від 28.10.2021 року №317-к вказано про виплату [PERSON] компенсації за 196 днів невикористаних щорічних відпусток. Разом з тим, із змісту наказу вбачається, що кількість днів невикористаних відпусток розрахована за період роботи по 25.10.2021 року включно, оскільки позивачка була звільнена з роботи 28.10.2024 року. На підставі вище викладеного, заробітна плата [PERSON] за останні 12 місяців, що передували її звільненню (жовтень 2020 року вересень 2021 року) дорівнює 155856,00 грн. (жовтень 2020 року -12889,00 грн., листопад 2020 року 12889,00 грн., грудень 2020 року 12889,00 грн., січень 2021 року 12889,00 грн., лютий 2021 року 12889,00 грн., березень 2021 року 12889,00 грн., квітень 2021 року 12889,00 грн., травень 2021 року 12889,00 грн., червень 2021 року 12889,00 грн., липень 2021 року 12889,00 грн., серпень 2021 року 12889,00 грн., вересень 2021 року 12899,00 грн.), що розраховано позивачем особисто, у зв`язку із неможливістю отримання даних від роботодавця, виходячи з її посадового окладу в розмірі 12889,00 грн. Тоді сума належної компенсації за 196 днів невикористаної щорічної відпустки складає 86293,15 грн. (155856 грн./354 (кількість календарних днів у році за мінусом 11 святкових днів) х 196 дні). Також, відповідно до ст.44 КЗпП України, при звільненні [PERSON] належала до виплати вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. Отже, сума належної позивачу вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку складає 12 889 грн. ((12889, 00 + 12889, 00):2). Крім цього, вказує на те, що розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати виконаний стороною позивача за допомогою онлайн калькулятора. Вважає, що слід враховувати розрахунок наданий позивачем та прийти до висновку, що за результатами розрахунку розмір належної [PERSON] компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати станом на момент звернення до суду становить 177740,78 грн. Крім цього, зазначає, що зі змісту довідки Пенсійного фонду України №3771667446595710 від 20.09.2023 року та схеми тарифних ставок працівників філій Центру ДКЗ від 01.01.2021 року, затвердженої наказом ДП «Центр ДКЗ» №157-Б від 31.12.2020 року, враховуючи суму посадового окладу (тарифної ставки) за основною посадою, розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] становив 12889,00 грн. Оскільки 21.02.2022 року позивач вперше звернулася до відповідача з письмовою вимогою про розрахунок та виплату всіх належних їй при звільненні сум, згідно вимог ст.116 КЗпП України, відповідач був зобов`язаний виплатити [PERSON] належні їй суми не пізніше 22.02.2022 року, однак відповідачем до даного часу не виплачено позивачу заборгованість із заробітної плати, компенсацію та вихідну допомогу, тобто не проведено повний розрахунок при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України. Таким чином роботодавець повинен виплатити позивачу її середній заробіток за весь час затримки, тобто з 22.02.2022р. по день ухвалення судом рішення. Зазначає, що оскільки середньомісячна заробітна плата за останні два календарних місяця роботи, що передували звільненню [PERSON] , складає 12889,00 грн., то середньоденний розмір заробітної плати за останні два календарних місяця роботи, що передували її звільненню, складає 599,50 грн. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити, стягнути з Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати за період з червня 2020 року по 28 жовтня 2021 року, з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів, в сумі 219113,00 грн.; компенсацію за 196 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 86293,15 грн.; вихідну допомогу при звільненні у сумі 12889,00 грн. з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 177740,78 грн. з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; за затримку виплати розрахунку при звільнені до розгляду справи по день постановлення рішення та витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивачки [PERSON] , адвокат Соник В.В., в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Також, вказав, що сума витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь позивача становить 15000 грн. Представник відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру», [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала частково з підстав зазначених у відзиві на позов. При цьому, представник відповідача вказує, що у зв`язку з відсутністю більшої частини кадрових та бухгалтерських документів філії ДЗК відповідач фактично не має можливості визначити суму заборгованості зі сплати заробітної плати позивачу, а також встановити розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні два місяця роботи перед звільненням. Вважає, що подані представником позивача докази про розмір заробітної плати [PERSON] не є достатніми та належними. Це і насамперед підтверджує ксерокопія довідки про нараховані (але не виплачені) суми фактичного заробітку з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу. В даній довідці за період з червня 2020 року по 28.10.2021 року відображено нарахування Філією інших сум заробітної плати, ніж ті які позивач (адвокат) просить стягнути з Центру ДЗК. Крім того, ці суми могли бути частково виплачені Філією. Також зазначає, що ст.44 КЗпП України не передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні працівника згідно зі ст.38 КЗпП України, так наказом Чернівецької регіональної філії Центру ДЗК від 28.10.2021 року №317-к «Про звільнення з роботи» [PERSON] , начальник Сокирянського районного виробничого відділу Філії звільнена 28.10.2021 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні у сумі 12889,00 грн. з утриманням з цих коштів, передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів, є безпідставними. Центр ДЗК з урахуванням низки об`єктивних причин, просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню в судовому порядку до 1,00 грн.відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню в судовому порядку. Крім цього, представник відповідача вказує, що вартість послуг наданих адвокатом Соником В.В. у розмірі 15000 грн. є значно завищеним, а тому має бути зменшений судом. На підставі викладеного, представник відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру», адвокат Ніколаєнко Н.О., просить суд врахувати вищезазначені розрахунки та відповідно зменшити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в тому числі й витрати на правничу допомогу. Суд, вислухавши доводи сторін по справі, а також дослідивши письмові матеріали справи, в тому числі спрямовані сторонами процесуальні документи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1)керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу №2 від 06.08.2001 року [PERSON] прийнято на посаду техніка Сокирянську РФ ДП «Чернівецький регіональний центр державного земельного кадастру» у зв`язку з реорганізацією, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (т.1 а.с. 39-44). Відповідно до наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» № 39 від 02.06.2021 року «Про припинення Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (т.1 а.с.22), а також згідно з наказами ДП «Центр державного земельного кадастру» № 40 від 07.06.2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02.06.2021 № 39» (т.1 а.с.26) та № 70 від 08.09.2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02.06.2021 № 39» (т.1 а.с.28), вбачається, що Філія (Чернівецька регіональна філії ДП «Центр ДЗК») перебувала в процесі припинення шляхом приєднання до Тернопільської Регіональної філії Центру ДЗК. З наказу №157-Б від 31.12.2020 року ДП «ЦДЗК» про затвердження штатного розпису вбачається, що з 01.01.2020 року затверджено, крім іншого, схему посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців філій ЦДЗК, де посадовий оклад начальника відділу Сокирянського районного ВВ ЧРФ ДП «Центр ДЗК» становив 12889,00 грн (т.1 а.с.20-21). В подальшому, на підставі наказу ДП «ЦДЗК» №317-к від 28.10.2021 року та трудової книжки серія [NUMBER] від 01.07.2000 року стверджується, що позивача [PERSON] звільнено із займаної посади начальника Сокирянського районного виробничого відділу ЧРФ ДП «Центр ДЗК» на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (т.1 а.с.38-42). Відповідно до вимоги про розрахунок (повторно) [PERSON] вбачається, що остання 21.02.2022 року, 26.07.2022 року, 23.12.2022 року, 13.09.2023 року зверталася до ДП «ЦДЗК» з вимогою про розрахунок, в якому навела розрахунки суми належної їй заборгованості невиплаченої заробітної плати, компенсації за дні невикористаних щорічних відпусток та розміру вихідної допомоги та з проханням повідомити їй про нараховані їй суми, належні їй при звільнені, і надіслати повідомлення засобами поштового зв`язку, не пізніше 3-х днів після отримання заяви провести всі виплати, що належать при звільненні від підприємства (т.1 а.с.30-33). Згідно розрахунку калькулятора компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату сума заборгованості, а саме компенсація за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з червня 2020 року по жовтень 2021 року, становить 177740,78 грн (т.1 а.с.43). Зі змісту відповіді №1-2/2366 від 06.10.2023 року ДП «Центр державного земельного кадастру» адвокату Соник В. вбачається, що відповідно до п.2 наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» №317-к про звільнення позивача [PERSON] було зобов`язано відділ бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності Філії виплатити [PERSON] компенсацію за 196 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за період роботи: з 01.09.2014 по 31.08.2015 рр. (5 днів); з 01.09.2015 по 31.08.2016 р.р. (31 день); з 01.09.2016 по 31.08.2017 р.р. (31 день); з 01.09.2017 по 31.08.2018 р.р. (31 день); 01.09.2018 по 31.08.2019 р.р. (31 день); з 01.09.2019 по 31.08.2020 р.р. (31 день); з 01.09.2020 по 31.08.2021 р.р. (31 день); з 01.09.2021 по 25.10.2021 р.р. (5 днів). На підставі наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» № 39 від 02.06.2021 року «Про припинення Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» Філія перебувала в процесі припинення. Наказами ДП «Центр ДЗК» № 40 від 07.06.2021 року «Про внесення змін до наказу ДП «Центр ДЗК» від 02.06.2021 № 39» та № 70 від 08.09.2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02.06.2021 № 39» заходи з припинення Чернівецької регіональної філії Центру ДЗК були продовжені. Відповідно до наказу Центру ДЗК від 25.10.2021 №135-а «Про службову перевірку», комісією з проведення службової перевірки стосовно передачі матеріальних цінностей, основних засобів, бухгалтерських, фінансових та кадрових документів [PERSON] , головою комісії з припинення (ліквідації) складено відповідний акт про результати перевірки від 25.10.2021 року. У висновку даного Акту, крім іншого, зазначено, що [PERSON] не забезпечила збереження та контроль за ефективним використанням майна, що закріплене за філією. Не передала основні засоби, матеріальні цінності, бухгалтерські, фінансові та кадрові документи. Документи фінансової звітності та інші первинні документи забрано працівниками Центру ДЗК частково та не в повному обсязі. На підставі чого наказом Центру ДЗК ВІД 25.10.2021 РОКУ №292-к [PERSON] було оголошено догану. При цьому зазначено, що ст.44 КЗпП України не передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні працівника згідно зі ст.38 КЗпПУ, за власним бажанням (т.1 а.с.17). Згідно відповіді на запит суду №659/5/24-13-12-01-05 від 26.01.2024 року ГУ ДПС у Чернівецькій області вбачаються суми нарахованої заробітної плати [PERSON] та період виплати (т.1 а.с.228-230). Згідно відомостей Головного управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області вбачається, що Чернівецька регіональна філія ДП «Центр ДЗК» заробітної плати застрахованій особі [PERSON] помісячно з 01.06.2020 року по 31.10.2021 року, надає запитувані відомості та додаткову інформацію (т.1 а.с.225-226). Суд зазначає, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Установивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні до виплати позивачу суми при звільненні, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (надалі Порядок). Відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. При цьому, згідно п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, в тому числі компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Згідно роз`яснення викладеного в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1993 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Як вбачається із розрахунку залишку заборгованості по заробітній платі та утримання податків і зборів за період з червня 2020 року по жовтень 2021 року згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору [PERSON] до виплати становить 260781,41 грн (т.1 а.с.240). Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (далі - Порядок №159). Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян. Стаття 3 зазначеного Закону визначає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 вказаного Закону). Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення). Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статті 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації грошового забезпечення, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Отже, з урахуванням викладеного компенсація за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх сплати становить 177740,78 грн виходячи з наступного розрахунку, а саме: червень 2020 року (місяць заборгованості) / 10455,34 грн (сума заборгованості) / 10,7% (коефіцієнт індексації) / 1118,72 грн (сума компенсації); липень 2020 року / 10455,34 грн / 11,3% / 1181,45 грн; серпень 2020 року / 10455,34 грн / 11,6% / 1212,82 грн; вересень 2020 року / 10455,34 грн / 11,0% / 1150,09 грн; жовтень 2020 року / 10455,34 грн / 9,9% / 1035,08 грн; листопад 2020 року / 10455,34 грн / 8,5% / 888,70 грн; грудень 2020 року/ 10455,34 грн / 7,5% / 784,15 грн; січень 2021 року / 10455,34 грн / 6,1% / 637,78 грн; лютий 2021 року / 10455,34 грн / 5,1% / 533,22 грн; березень 2021 року / 10455,34 грн / 3,3% / 345,03 грн; квітень 2021 року / 10455,34 грн / 2,6% / 271,84 грн.; травень 2021 року / 10455,34 грн / 1,3% / 135,92 грн; червень 2021 року / 10455,34 грн / 1,1% / 115,01 грн.; липень 2021 року / 10455,34 грн / 1,0% / 104,55 грн.; серпень 2021 року / 10455,34 грн / 1,2% / 125,46 грн; вересень 2021 року / 10455,34 грн / 0,0% / 0,0 грн.; жовтень 2021 року / 10455,34 грн / 0,0% / 0,0 грн. Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця. В постанові Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч.2 ст.235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст.117 цього Кодексу, мають різну правову природу. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Розрахунок середньої заробітної плати проводиться відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №100 (далі - Постанова №100). Згідно з пунктом 2 Порядку у випадку несвоєчасного проведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно статті 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Враховуючи вищевикладене, подією, з якою пов`язана виплата за час затримки остаточного розрахунку, вважається день звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Виплата працівнику його середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку (в робочих днях, починаючи з наступного після звільнення дня). В частині 1 ст.117 КЗпП України визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Доводи клопотання з приводу зменшення розміру середнього заробітку, який визначено до стягнення судом оцінюють критично. Так, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Враховуючи обставини справи за яких виник спір, відсутність бажання у роботодавця врегулювати спір, який виник із колишнім працівником, який є слабшою стороною у вказаних правовідносинах в досудовому порядку, надати необхідні докази для визначення розміру заборгованості та сприяти встановленню всіх необхідних для розв`язання спору обставин, суд вважає, що підстав для зменшення розміру середнього заробітку немає. Що стосується вимоги про стягнення вихідної допомоги, то суд зазначає наступне. За приписами ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Так, вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами. Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, що виплачується працівникові під час звільнення, оскільки її розмір пов`язаний не з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав. Отже, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Проте, з урахуванням того, що [PERSON] звільнилася із підприємства за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, то трудове законодавство не передбачає вихідної допомоги в такому разі, у зв`язку із чим у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Щодо витрат на правничу допомогу, то відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. На підтвердження надання правничої допомоги в матеріалах справи міститься: ордер серії СЕ №1076234 від 17.01.2024 року, виданий на підставі договору №б/н від 19.09.2023 року (т.1 а.с.49), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ №000476 (т.1 а.с.48), акт про надання послуг правової допомоги від 05.03.2024 року (а.с. 261), де в п.1 вказано, що адвокат надав правові послуги з правової допомоги відповідно до договору від 19.09.2023 року, в п.2 визначено, що розмір виплат адвоката становить 15000 грн, що складається з: консультація щодо характеру спірних правовідносин 1500 грн; вивчення та правовий аналіз матеріалів справи 2000 грн; адвокатський запит до ДП «ЦДЗК» 2000 грн; складання позовної заяви 5500 грн та участь в судових засіданнях 4000 грн. У п.5 акту обумовлено, що акт є невід`ємною частиною договору про надання правничої допомоги (т.1 а.с.261), копію квитанції про оплату 15000 грн та попередній розрахунок суми гонорару за надання правничої допомоги (т.1 а.с.262). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18. Крім того, в постанові ВП ВС від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено наступне: «…Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, ВП ВС вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України. Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення\~при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки\~підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу…». ВП ВС зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність. Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Однак, з матеріалів справи убачається, що в ній відсутній договір про надання правничої допомоги, та адвокатом не зазначено затрати робочого часу на надання правової допомоги, а тому суд не має можливості встановити, які саме умови містив договір, вартість години роботи адвоката щодо оплати послуг останнього, що вказує на недоведеність вартості зазначених в акті послуг у вказаному стороною позивача розмірі в сумі 15000 грн, який є невід`ємною частиною договору між адвокатом та його клієнтом, а тому підлягають частковому задоволенню Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із вказаним позовом. На підставі\~наведеного та\~

Outcome: partial