Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] (далі - позивач) через представника [PERSON] звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просила стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у сумі 593 305,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.03.2003 року сторони уклали шлюб, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року. Від шлюбу позивач та відповідач мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ще до офіційного розірвання шлюбу сторони припинили сімейні відносини, а саме, у червні 2020 року. З цього часу сторони мали окремий бюджет та вели господарство окремо. Сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки) належить квартира [ADDRESS] . 01.01.2012 року відповідач уклав з ДП «Львівський державний аварійно-ремонтний завод» договір оренди №01/12, предметом якого виступила вищевказана квартира. У подальшому продовжувалась дія зазначеного договору. При цьому, орендна плата складала еквівалент 1 000,00 доларів США щомісячно. Грошові кошти від оренди всієї квартири отримував особисто відповідач на власний рахунок. При цьому, з позивачем з приводу належної їй частки окремого договору оренди укладено не було. Оскільки шлюбні відносини були припинені між сторонами у 2020 році, беручи до уваги фактичну загальну кількість користування квартирою та отримання особисто відповідачем орендної плати, позивач, надаючи відповідний розрахунок, просила стягнути з відповідача за період з 2020 року по 2023 року безпідставно отримані кошти від здачі в оренду її частки квартири у сумі 593 305,00 грн. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що договір оренди від 01.01.2012 року було укладено за згодою позивача. Кошти, які отримувались від оренди, надходили у сімейний бюджет та використовували в інтересах сім`ї. Крім того, вказав на наявність інших спорів між сторонами, помилковість розрахунків та пропуск позивачем строків позовної давності, так як про договір від 01.01.2012 року було відомо позивачу ще у 2012 році. Тому, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача вказала, що у поданій відповідачем до суду позовній заяві [PERSON] взагалі вказував, що сторони з 2018 року не ведуть спільного господарства. При цьому, підтвердила існування інших спорів з приводу набутого майна, утримання та проживання дітей. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти вимог позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.05.2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 03.07.2024 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву. Прокольною ухвалою суду від 05.09.2024 року до матеріалів справи долучено відповідь на відзив, а також Ухвалою суду від 17.04.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи. Протокольною ухвалою суду від 26.05.2020 року до матеріалів справи долучено заперечення на відповідь на відзив, а також закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляд по суті. Суд, заслухавши представників сторін та відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що вимоги позову слід задовольнити частково з наступних підстав. 14 березня 2003 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві, про що складено актовий запис №192. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року у справі №761/24916/22, яким шлюб, зареєстрований 14 березня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві за актовим записом №192 між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 21.03.2023 року (а.с. 12). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Як вбачається із інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частці квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 78,60 кв.м., житловою площею 55,70 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В. та зареєстровано в реєстрі за №1506 (а.с. 13-14). 01 січня 2012 року між ФОП [PERSON] та Державним підприємством Міністерства оборони України «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» в особі директора Кравчука О.М. укладено Договір №01/12 оренди квартири, предметом якого стала квартира загальною площею 78,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-19). Орендодавець підтверджує, що він має всі повноваження для того, щоб здати квартиру в оренду та заключити договір оренди, про що вказано у п. 1.3. вказаного договору. При цьому, термін оренди становить 1 рік з 01.01.2012 року по 01.01.2012 року з правом продовження договору за взаємною згодою сторін, що зазначається у п. 4.1. договору. Згідно п. 5.1. та п. 5.5. договору, орендна плата за користування квартирою та майном становить 1 000,00 доларів США на місяць по курсі гривні, встановленого Національним банком України на момент розрахунку. Розмір орендної плати може бути переглянутий за взаємною згодою сторін. Таким чином, у відповідності до вказаного договору та акту прийому-передачі квартири та майна від 01.01.2012 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , орендувало ДП МОУ «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» (а.с. 20). У відповідності до укладених додаткових угод, сторони продовжували дію договору від 01.01.2012 року та змінювали розмір орендної плати. Так, Додатковою угодою №1, яка укладена 24.12.2012 року, п. 4.1. Договору викладено у наступній редакції: «Цей договір набуває чинності до 01 січня 2012 року і діє до 31 грудня 2013 року. У разі, якщо за один місяць до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не заявить про його припинення, Договір вважається пролонгованим на наступний термін на тих же умовах без обмеження кількості пролонгацій». Крім того, п. 5.1. Договору викладено у наступній редакції: «Орендна плата за користування квартирою та майном становить 1 200,00 доларів США на місяць у гривневому еквіваленті по курсу, встановленого Національним банком України на момент розрахунку» (а.с. 21). Додатковою угодою №2, яка укладена 24.12.2014 року, п. 5.1. Договору викладено у наступній редакції: «Орендна плата за користування квартирою та майном становить 900,00 доларів США на місяць у гривневому еквіваленті по курсу, встановленого Національним банком України на момент розрахунку, але не більше 15 000,00 грн.» (а.с. 22). Додатковою угодою №3, яка укладена 14.09.2015 року, п. 5.1. Договору викладено у наступній редакції: «Орендна плата за користування квартирою та майном становить 900,00 доларів США на місяць у гривневому еквіваленті по курсу, встановленого Національним банком України на момент розрахунку, але не більше 17 500,00 грн.» (а.с. 23). Додатковою угодою №4, яка укладена 03.01.2017 року, п. 5.1. Договору викладено у наступній редакції: «Орендна плата за користування квартирою та майном становить 11 500,00 грн. за місяць» (а.с. 24). Додатковою угодою №5, яка укладена 18.02.2019 року, п. 5.1. Договору викладено у наступній редакції: «Орендна плата за користування квартирою та майном становить 20 000,00 грн. за місяць» (а.с. 25). При цьому, як вбачається із відповідних листів сторін договору оренди, з 01.03.2022 року по 15.05.2020 року (а.с. 28-31), а також з 01.02.2023 року по 26.02.2023 року (а.с. 32-35) дію договору від 01.01.2012 року було зупинено, а з 30.11.2023 року дію договору було зупинено (а.с. 36-37). Таким чином, під час розгляду даної справи судом було встановлено, що з 01.01.2012 року спільну квартиру сторін відповідач передав за договором оренди ДП МОУ «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод». Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно зі ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. За ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Враховуючи ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відтак, в силу імперативних вимог закону, договір найму (оренди) житла укладається у письмовій формі. Суд звертає увагу, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У той же час, відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 359 ЦК України, плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Позивач, будучи власником 1/2 частки квартири, окремого договору оренди не укладала, не заявляла та не заявляє у процесуальному порядку про неправомірність укладення договору оренди від 01.01.2012 року, нею лише ставиться питання стягнення половини одержаної орендної плати від орендодавця - у даному випадку відповідача за період з червня 2020 року. На її думку, саме з цього часу слід обраховувати та стягувати половину отриманих відповідачем коштів, адже з цього часу вони не проживали як подружжя та вели окремий бюджет. При цьому, під час розгляду даної справи встановлено, що про даний договір оренди позивачу було відомо з моменту його укладення у 2012 році, і про стягнення половини коштів від отриманих доходів відповідача воно не заявляла. Так, на момент укладення договору оренди [PERSON] та [PERSON] , яким належить по 1/2 часток квартири, були подружжям. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До матеріалів справи долучено копію позовної заяви [PERSON] про розірвання шлюбу, де він вказує, що шлюбні відносини між ним та [PERSON] припинені з 2018 року (а.с. 10-11). Між тим, вказані обставини у позовній заяві [PERSON] не можуть бути належними і допустими доказами припинення шлюбних відносин між сторонами, а є вільним викладенням його суб`єктивної позиції на підтвердження підстав для розірвання шлюбу. У той же час, рішенням від 18.02.2023 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , не встановлено часу, з якого було припинено шлюбні відносини між сторонами, а тому позивачка мала б довести зазначену обставину у загальному порядку відповідно до норм диспозитивності й змагальності цивільного процесу. Між тим, [PERSON] не надала суду належних і допустимих доказів, що підтверджують припинення шлюбних відносин між сторонами з 2020 року чи з іншого часу до вступу рішення суду про розірвання шлюбу у законну силу. За вказаних обставин, оскільки під час розгляду справи достеменно не встановлено, що шлюбні відносини сторін припинились у 2020 році, суд вважає за доцільне вирішити питання стягнення з відповідача коштів у вигляді половини отриманих доходів від здачу в оренду спільного майна за період з моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, тобто, з 21.03.2023 року, до моменту зупинення договору оренди - 29.11.2023 року (повних 8 місяців). До моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, на переконання суду, отримані доходи використовувались в інтересах сім`ї, а тому, при стягненні коштів, що є предметом спору у цій справі, враховуватись не мають. У 2023 році орендна плата становила - 20 000,00 грн. щомісячно. При цьому, хоч окремих платіжних доручень про перерахування коштів на виконання умов договору оренди надано не було, його сторони не заперечували щодо належного виконання його умов, у тому числі, що стосуються орендної плати. При цьому, відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець [PERSON] , а предметом його діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Відповідно, ним оплачуються податки. Згідно ставок податків 2023 року, сплачуються податки, які залежать від його доходу, та які не залежать від цього. Разом із тим, твердження сторони відповідача про те, що [PERSON] знаходиться на 3 групі обліку у ДПС України, не підтверджені жодними документами. При цьому, відсутні дані і про сплачені відповідачем податки протягом 2023 року, зокрема тих, які залежать від розміру отриманих доходів. Вказана обставина унеможливлює вирахування суми сплачених податків від одержаного доходу за спірний період. Таким чином, за 8 місяців, відповідач отримав дохід у загальній сумі 160 000,00 грн. Відповідно половину від загальної суми отриманих доходів він має повернути позивачу як власнику 1/2 частки квартири, тобто 80 000,00 грн. Що стосується тверджень відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, так як позов подано у квітні 2024 року, суд зауважує, що оскільки відносини щодо здачі в оренду житла розпочалися у 2012 році і завершились у 2023 році, тобто були триваючими, судом стягуються кошти у вигляді половини від орендної плати за 8 місяців 2023 року, то строки позовної давності у цій частині позивач не пропустила. Що стосується вимог стягнення коштів за інший спірний період, з 2020 року до моменту набрання рішенням суду у справі про розірвання шлюбу законної сили, то у цій частині суд відмовляє у задоволенні позову за недоведеністю позивних вимог. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 80 000,00 грн. Тобто, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, беручи до уваги часткове задоволення позову, слід стягнути з відповідача на користь позивача кошти судового збору пропорційно до стягнутої суми - 801, 00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial