Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служб у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Заява мотивована тим, що з листопада 2016 року відповідачка жодним чином не піклується про їх спільну дитину Мілану, не проявляє заінтересованості в її долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Між відповідачкою [PERSON] та її донькою [PERSON] відсутній емоційний зв`язок, відповідачка не підтримує стосунків із донькою та є байдужою до неї. Відповідачка не телефонує до [PERSON] , не вітає її зі святами, не робить подарунків дитині ні особисто, ні через через інших осіб. Відповідачка не виконує покладені законом на батьків обов`язки, не приймає учать у педагогічній, матеріальній, грошовій або у будь-якій іншій сфері пов`язаній із вихованням доньки. Донька перебуває на утриманні позивача, всі питання щодо її виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. На підставі наведеного, позивач просить позбавити відповідачку [PERSON] її батьківських прав щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач просив розглянути справу у його відсутності за наявними у справі матеріалами та без виклику та допиту свідків, про що подав відповідне клопотання, в якій вказав, що позов підтримує, просить задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Аналогічного змісту заяву подав також представник позивача - адвокат Присяжнюк О.В. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася повторно, відзив на позовну заяву не подала, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, при прийнятті рішення просив врахувати висновок Органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 06.06.2024 №441/17/14-12. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак, подав заяву, у якій просить розгляд справи проводити без присутності представника. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку відповідача, повідмленого належним чином, неподання ним відзиву на позов, відсутність заперечень з боку позивача щодо ухвалення заочного рішення, суд розглянув справу заочно, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належним чином зібрані у справі докази, у їх сукупності, суд дійшов висновку провідмову у задоволенні позову з таких підстав. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2022 у справі № 759/9732/22. Згідно з даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.04.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатські області, [PERSON] народилася [INFO] , її батьком значиться [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . 20 листопада 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. за № 1377 посвідчено заяву [PERSON] , в якій вона заявляє, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що на даний час малолітня дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновком органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.03.2024 за № 107-1991, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] відносно своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06 травня 2020 року. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з статтею 166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України закріплено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України), від висновку органу опіки та піклування суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, відповідно до Постанов Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), від 15 квітня 2021 року в справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21). З матеріалів справи вбачається, що висновком органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.03.2024 за № 107-1991, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити громадянку [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Даний висновок органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. При дослідженні та оцінці вказаного висновку, судом встановлено, що він не містить в відомостей, які вказують на наявність виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно дитини. У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав [PERSON] має стати на користь інтересам дитини. Тобто, такий висновок не містить обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Натомість, зазначений висновок фактично обґрунтований лише наявністю нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , в якій вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, суд зауважує, що відмова відповідачки від батьківських прав та її згода на позбавлення її батьківських прав, викладена у вищевказаній письмовій заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав відносно доньки, оскільки, виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України. Окрім цього, частинами 3 та 4 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При цьому, суд зазначає, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова матері від батьківських прав на дитину є нікчемною, оскільки, відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав передбачених Сімейним кодексом України. Позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Надані позивачем докази не свідчать про злісне ухилення відповідачки від виховання дитини, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо дитини. Крім того, слід зазначити, що, враховуючи місце проживання відповідачки у м. Ужгороді, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2024 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено виконавчий комітет Ужгородської міської ради Закарпатської області як орган опіки і піклування, який зобов`язано надати письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 06.06.2024 року за № 441/17/01-12, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Вказаний висновок органу опіки та піклування мотивований недостатністю доказів свідомого ухилення матері від виконання батьківських обов`язків та відсутності в членів комісії, у зв`язку з воєнним станом, довіри до щирості намірів матері стосовно згоди на позбавлення її батьківських прав. На підставі наведеного, беручи до уваги, що обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, а обґрунтування позивача не свідчать про свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та не вказують на необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини, суд, належно оцінивши на всі зібрані у справі докази у їх сукупності дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити через недоведеність обставин, які були заявлені як підстави позову.

Outcome: dismissed