Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ. Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення йому додаткового строку строк у три місяця після набрання рішенням законної сили для прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . Позовні вимоги мотивовано наступним. [INFO] помер [PERSON] , чоловік бабусі позивача [PERSON] , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належить спадкодавцеві на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину від 28.04.2011 p№3-126, посвідченого Державним нотаріальним архівом Миколаївської області, та зареєстроване в КП ММБТІ 08.06.2011 p№12937. Спадкоємців першої черги, окрім [PERSON] , у померлого немає. Власних дітей спадкодавець не мав, батьки його померли, тому єдиним спадкоємцем першої черги залишилась його дружина [PERSON] , яка є бабусею позивача. Позивач зазначає, що оскільки він є сиротою, статус якої йому надано рішенням виконкому Миколаївської міської ради №2337 від 26.12.2008 року, не мав інших родичів, крім [PERSON] , то весь час проживав з нею, як опікуном та спадкодавцем- [PERSON] у вищевказаному будинку за адресою [ADDRESS] . Також позивач вказує, що за життя [PERSON] було складено заповіт від 02.02.2012 на його користь, як онука його дружини- [PERSON] , в якому спадкодавець заповідав позивачу належне йому майно. Однак, до теперішнього часу, зі спливом 6-місячного терміну з моменту відкриття спадщини, позивач не прийняв спадщину. Для отримання спадщини він не зміг у встановлений строк звернутись із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки не був спадкоємцем за законом та не цікавився питаннями оформлення спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] , вважаючи що спадщина була оформлена спадкоємцем першої черги- [PERSON] , оскільки вона весь час за життя спадкоємця та на день його смерті мешкала разом з ним у зазначеному будинку, так як він, будучі з ампутованою ногою, потребував постійного догляду. Крім цього, позивач стверджує, що був необізнаним про наявність заповіту на його користь, оскільки на час складання заповіту він був неповнолітнім, а в подальшому цю інформацію [PERSON] йому не повідомляла, оскільки він після півноліття фактично проживав окремо від неї у квартирі у [ADDRESS] і не підтримував постійних стосунків з нею. У 2020 року при розбиранні документів ним був знайдений заповіт, через який він дізнався, що [PERSON] склав заповіт, яким заповідав йому все майно і він є спадкоємцем за заповітом Позивач вказує, що оскільки на той час він зловживав спиртними напоями та проживав за межами м. Миколаєва у найманому будинку у с. Привільне Баштанського району, де з березня 2020 був і зареєстрований, ним було надано довіреність, посвідчену [PERSON] , приватним нотаріусом Миколаївського міського округу 05.02.2020, на ім`я [PERSON] - власниці наймного житла у с. Привільне, яка була уповноважена діяти від його імені з питань оформлення його спадкових прав. Після його повернення влітку у м. Миколаїв, де він постійно проживає за адресою Лагерна 30-а, у будинку, що входить до спадкового майна, а також його лікування і кодирування від алкогольної залежності у Наркологічному центрі у серпні 2020, йому стало відомо, що його довіритель [PERSON] не мала можливості подати в нотаріальну контору від його імені заяву про прийняття спадщини, у зв`язку з тим, що вона, як мати одиначка, одноособово була вимушена знаходитися вдома на самоізоляції з 2 малолітними дітьми, у зв`язку з запровадженням на території України карантину. 28 вересня 2020 року [PERSON] , яка діяла від імені позивача на підставі довіреності, після звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , отримала Постанову приватного нотаріуса Миколаївського міського округу Постарниченко Н.В., якою у вчиненні нотаріальної дії відмовлено у зв`язку з пропущенням 6 місячного строку для прийняття спадщини і роз`яснено право звернення до суду з питанням продовження строку для прийняття спадщини. Крім того, нотаріус, встановивши наявність заповіту після спливу 6 місячного строку, не вчиняла жодних дій для повідомлення спадкоємців, як 1 черги, так і за заповітом (тобто Позивача та Відповідача-1), про відкриття спадщини, не зробила виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у газеті, хоча 24.07.2020 (також після спливу 6 місячного строку) нею було заведено спадкову справу, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за №66164012, по заяві Відповідача-2- спадкоємця 2 черги сестри померлого, яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] . В той же час, за вказаною адресою був зареєстрований весь житловой будинок, в якому Відповідачу-2 належить 2/3 частки, а спадкодавцю 1/3 частки домоволодіння, які реально розділені за рішенням Центрального районого суду м.Миколаєва від 23.11.2011 і Відповідач-2 весь час проживала і проживає не з спадкодавцем, а окремо, в окремому домоволодінні, з окремим входом, якому після реального розділу житлового будинку, привласнено адресу [ADDRESS] на підставі рішення Миколаївського міськвиконкому №334 від 23.03.2012. За такого, враховуючи те, що позивач не мав права на спадщину за законом та не був обізнаним про існування вищевказаного заповіту на його користь, на час складання заповіту був неповнолітнім, тобто з поважних причин пропустив встановлений законом шестимісячний строк прийняття спадщини, який починається з часу її відкриття, та на підставі ст. ст. 15, 16, 1220, 1222, 1223, 1233, 1269, 1270, 1272 ЦК України, та ст. 3-13, 76-83, 175, 177 ЦПК України просив задовольнити позовні вимоги та встановити йому строк для прийняття спадщини протягом трьох місяців з дня набрання рішенням законної сили. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 08.10.2020 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 15.10.2020 року (нарадча кімната 09.10.20-13.10.20). Після виконання приписів ст. 187 ЦПК України ухвалою судді від 05.11.2020 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 13.05.2021 року від відповідача - 2 [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав. [INFO] , помер її рідний брат [PERSON] . На момент смерті її брата вона весь час проживала, проживає та була зареєстрована разом з померлим на час відкриття спадщини. Окрім, неї та її брата за вищевказаною адресою ні позивач, ні відповідач-1 ніколи не були зареєстровані. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з 1/3 частки житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . Так, нею [PERSON] , як спадкоємицею другої черги за законом 24 липня 2020 року було подано заяву про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Постарниченко Н.В. та заведено спадкову справу за №28/2020, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як існує заповіт, складений 02.02.2012 р. на ім`я позивача [PERSON] . Відповідач 2 вказує, що позивачем не надано жодних належних доказів суду, що йому не було відомо про складений [PERSON] заповіт на його ім`я та у позивача були непереборні труднощі у своєчасній подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Посилання позивача на те, що спадщину мала прийняти відповідач 1 (дружина спадкодавця) тому позивач до нотаріальної контори у визначений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини не звертався, також не можна розцінювати як об`єктивні непереборні істотні труднощі для спадкоємця на вчинення відповідних дій Надана позивачем Пам`ятка від 17.08.2020 р про кодування від алкогольної залежності строком на три роки, не підтверджує твердження про наявність у нього хвороби, яка як впродовж строку для прийняття спадщини створювала йому непереборні, істотні труднощі для прийняття спадщини. Враховуючи вищезазначене, [PERSON] зазначає, що позивачем не надано належних допустимих достовірних та достатніх доказів на педтвердження поважних причин, які об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Ухвалою суду від 18.05.2021 року витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Постарниченко Наталії Володимирівни копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] , оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні. 13.09.2021 року від нотаріуса Постарниченко Н.В., на виконання вимог ухвали від 18.05.2021 року надійшла спадкова справа №28/2020, заведена до майна [PERSON] . Ухвалою суду від 11.10.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі і в зв`язку з неявкою сторін. 28.12.2022 року від представника позивача - адвоката Нечай О.Д. надійшла відповідь на відзив, в якій не погоджується з доводами викладеними у відзиві та вважає, що вони не мають бути врахованими під час ухвалення рішення по справі, оскільки не відповідають дійсним обставинам справи та судовій практиці Верховного Суду. У справі проведено судовий розгляд, судові дебати та суд вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення. Оскільки під час перебування суду в нарадчій кімнаті виникла потреба у з`ясуванні обставини стосовно підстав щодо причин визнання додаткового строку для прийняття спадщини з поважних причин, а саме: хвороби чи незнання про наявність заповіту, порушення нотаріусом вимог Закону щодо повідомлення позивача як спадкоємця про наявність заповіту, вимог до відповідача [PERSON] , та надання відповідних доказів цьому (як то надання довідки про стан здоров`я, допиту [PERSON] у якості свідка, щодо відомостей про наявність заповіту, допиту нотаріуса, тощо), суд ухвалою суду від 31.05.2023 року судом, на підставі ч.2 ст. 244 ЦПК України, поновлено судовий розгляд даної цивільної справи, роз`яснено позивачу в порядку ст. 12 ЦПК України про наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій щодо уточнення позовних вимог, надання відповідних доказів та роз`яснити що невчинення вказаних процесуальних дій тягне за собою ухвалення рішення на підставі наявних у справі матеріалів. 05.07.2023 року від представника позивача - адвоката Нечай О.Д. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить врахувати, що на момент відкриття спадщини позивач був необізнаним про наявність заповіту на його ім`я, Дана обставина пояснюється тим, що на час складення заповіту він був неповнолітнім, а на момент смерті спадкодавця не проживав з ним, а також вважав, що спадщина була прийнята спадкоємцем першої черги за законом. За такого, просив позов задовольнити та визначити [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом. Ухвалою суду від 25.10.2023 року клопотання про витребування доказів задоволено, витребувано у нотаріуса першої державної нотаріальної контори Миколаївської області Міщенко Наталі Володимирівни інформацію (з наданням копій відповідних документів) про повідомлення [PERSON] про те, що він є спадкоємцем за заповітом від 02.02.2012 року №2-60 (спадкодавець - [PERSON] ), судове засідання відкладено. 17.11.2023 року від приватного нотаріуса Постарниченко Н.В., на виконання вимог ухвали від 25.10.2023 року, надійшов лист щодо надання інформації про порядок відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] та повідомлення спадкоємців про відкриття спадщини. Судові засідання неодноразово відкладалися, в зв`язку з наданням стороною позивача заяв про відкладення розгляду справу, а також із вступом у справу нового представника позивача - адвоката Мотельчук Ю.І. 22.11.2024 року від представника позивача - адвоката Мотельчук Ю.І. надійшли додаткові пояснення, в яких, посилаючись на практику Верховного Суду, вказала, що необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом. За такого, просила вважати причини пропуску позивачем строку для прийняття спадщини за заповітом поважними та встановити додатковий строк для прийняття спадщини протягом трьох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили. Судове засідання просила провести за відсутності позивача та його представника - адвоката Мотельчук Ю.І. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Нечай О.Д. позовні вимоги а також додаткові пояснення адвоката Мотельчук Ю.І. підтримав в повному обсязі, просив продовжити розгляд справи у його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань та заяв по суті спору не надали. Судом постановлено про продовження розгляду справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 26.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , яка є бабусею позивача, укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 26.10.2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 23.11.2011 позов [PERSON] \~до [PERSON] \~про реальний\~розподіл житлового\~будинку задоволено,\~проведено реальний\~розділ житлового\~будинку з\~відповідними спорудами\~і будівлями\~ [ADDRESS] .\~Виділено у\~власність [PERSON] \~у житловому\~будинку по\~ [ADDRESS] :\~кімнати №1-2\~площею 8,6\~кв.м.,\~кімнату 1-4,\~площею 17,0\~кв.м.,\~кухню 1-3,\~площею 11,3\~кв.м.,\~коридор 1-1,\~площею 7,5\~кв.м.,\~а також\~господарські споруди\~вбиральня літ.\~Б,\~сарай літ.\~В,\~сарай літ.\~Ж,\~душ літ\~И.\~Виділено у\~власність [PERSON] \~у житловому\~будинку по\~ [ADDRESS] :\~кімната №2-3,\~площею 15,0\~кв.м.,\~кухня №2-2,\~площею 7,7\~кв.м.,\~коридор №\~2-1,\~площею 6,6\~кв.м.,\~а також\~споруди сарай\~лід.Г,\~площею 6,0\~кв.м. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.01.2019 року Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області, [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/3 частка квартири, розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала спадкодавцеві на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину 3-126 від 28.04.2011 року За життя, а саме 02.02.2012 року [PERSON] складено заповіт, зі змісту якого вбачається, що все належне йому на момент смерті майно останній заповідає [PERSON] . Даний заповіт посвідчений Першою миколаївською державною нотаріаьною конторою та зареєстрований в Спадковому реєстрі за №2-60. 24.07.2020 року [PERSON] подано приватному нотаріусу Постарниченко Н.В. подано заяву про видачу на її ім`я свідоцтва про права на спадщину за законом на майно [PERSON] , а саме на 1/3 частка квартири, розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки на момент смерті спадкодавця вона була зареєстрована та проживала з ним за однією адресою. 24.07.2020 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Постарниченко Н.В., заведена спадкова справа №28/2020 до майна [PERSON] 28.09.2020 року постановою приватного нотаріуса Миколаївського МНО Постариниченко Н.В. відмовлено [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяла його представник - [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском ним шестимісячного строку. ІІІ. ВИСНОВКИ ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. За приписами ст. 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Згідно Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-85цс12, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст.1272\~ЦК України не застосовуються. Листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Зі змісту п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що письмову заяву про прийняття спадщини та відмову від неї може бути надіслано поштою (втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року). Надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено п. 3.5 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Норми ст.1272\~ЦК щодо права на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини застосовуються до спадкоємців, право на спадкування яких виникло із набранням чинності ЦК. Відповідно до ст.1272\~ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших. З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших. Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах. Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини. Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд. Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України. За такого факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин, у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту. У своїй постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 провадження № 14-50цс24 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків. Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину. Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети. У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування,і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування. У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї. Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності». Щодо відступу від висновку Верховного Суду України Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що є підстави для відступу від висновку щодо застосування частини першої статті 1269, частини першої статті 1270, частини третьої статті 1272 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом його конкретизації. Справу передано на підставі підпункту 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, відповідно до якого суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України. Вирішуючи питання про наявність підстав для відступу від висновків Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду враховує, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, про це потрібно чітко зазначати в рішенні (пункт 49). Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду (Верховного Суду України) лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. З урахуванням наведених мотивів цієї постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке: - необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; - втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини; - спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; - тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування). Велика Палата Верховного Суду нагадує, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22). Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який є у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. У справі, що переглядається, судом встановлено, що 02 лютого 2012 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, заповів [PERSON] , у якого відсутня спорідненість з заповідачем (спадкодавцем) та який на час складання заповіту був неповнолітнім. Крім того, суду не надано належні та достовірні докази про обізнаність позивача про наявність заповіту. У даній справі судом встановлено факт відсутності повідомлення нотаріусом позивача про наявність заповіту, складеного на його ім`я, та з урахуванням фактичних обставин цієї справи може слугувати підставою для задоволення позову та визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Обставини неусвідомлення позивачем того, що він має право на спадкування за заповітом та невчинення ним жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси в даній справі обґрунтовують повною мірою поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого останній не знав. Тож необізнаність [PERSON] про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини оскільки він є особою, яка не є спадкоємцем за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Що стосується додаткового строку, що може бути встановлений для подання позивачем заяви про прийняття спадщини, то суд приходить до висновку про можливість встановлення строку в три місяці з дня набрання рішенням законної сили, який суд вважає достатнім для подання відповідної заяви. Враховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved