Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

У вересні 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи Заводської селищної ради в особі служби у справах дітей про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. В позовній заяві позивачка вказала, що перебуває з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У них є спільні неповнолітні діти, народжені у шлюбі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Останнім часом подружнє життя у сторін належним чином не складається, у них спостерігаються кардинально різні погляди на життя, через що в сім`ї постійно виникали непорозуміння та скандали. На даний час вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків. Крім того, відповідач вчинив відносно дружини домашнє насильство і по даному факту в провадженні Чортківського районного суду перебуває справа про притягнення його до адміністративної відповідальності. Таким чином, шлюб між ними існує формально, а тому є доцільність його розірвання, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу порушує особисті права та законні інтереси [PERSON] . Також позивачка вказала, що спільні з відповідачем неповнолітні діти перебувають на її повному утриманні та проживають з нею. Участі в утриманні та вихованні дітей [PERSON] не приймає, чим діє всупереч установленим сімейним законодавством правовим нормам. Вона вважає, що з відповідача підлягають стягненню на її користь аліменти у твердій грошовій сумі в загальному розмірі 10 000 гривень, з яких: 5 000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання дитини [PERSON] ; 5000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання дитини [PERSON] . Щодо визначення місця проживання спільних дітей [PERSON] , враховуючи інтереси дітей та норми Сімейного кодексу, вважає, що вони повинні проживати з нею, тому просила, визначити місце проживання дітей: [PERSON] та [PERSON] з нею. У вересні 2024 року представник позивачки адвокат Свірський Т. В. подав заяву про зміну предмета позову, а саме, просив вважати вірною наступну редакцію пункту 4 прохальної частини позовної заяви: дітей [PERSON] та [PERSON] залишити проживати з матір`ю [PERSON] . В жовтні 2024 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що дружина постійно на даний час проживає разом з ним в одному будинку та за однією адресою по [ADDRESS] . Вони ведуть спільне господарство та утримують власний бізнес. Подружні відносини дійсно натягнуті через поведінку дружини, яка безпідставно звинувачує його у надуманих проблемах. Їхні діти - [PERSON] , повнолітня, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживають разом з ними за тією ж адресою. Спору між батьками щодо проживання дітей немає, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Зауважив, що спільні діти перебувають на його повному утриманні та проживають разом з ним. Зараз дружина дійсно допомагає в їх утриманні із спільного бізнесу. Відповідач офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, яку в подальшому витрачає на утримання дітей. Таким чином, інформація щодо утримання дітей нею є недостовірною. Також він зазначив, що отримав земельну ділянку в оренду від Заводської ОТГ для ведення підприємницької діяльності, на якій збудував кафе, в якому дружина працює, є підприємцем. На його думку, розірвання шлюбу суперечить інтересам дітей, що має істотне значення. Вважає, що вони повинні проживати в повноцінній сім`ї разом з обома батьками. Також вважає, безпідставною вимогу позивачки про стягнення аліментів. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Свірський Т. В. уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу, заперечує щодо залишення проживання дітей з матір`ю та стягнення аліментів, посилаючись на обставини, які викладені ним у відзиві. Представник третьої особи Заводської селищної ради в особі служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, від селищної ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08 листопада 2006 року у Чортківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського району Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 200, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . В шлюбі у них народилося троє дітей [PERSON] , яка є повнолітньою, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. В силу ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В судовому засіданні встановлено, що подружнє життя у сторін належним чином не складається, у них кардинально різні погляди на життя, через що в сім`ї постійно виникають непорозуміння та скандали. На даний час вони не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків, хоча проживають за однією адресою. Шлюб між ними має формальний характер. Тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про залишення дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживати з матір`ю слід зазначити наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року № 50/155, ратифікованої постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-X11 (далі Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Як вбачається із ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, за даною нормою, батьки за спільною згодою їх та дитини визначають місце проживання дитини, яка досягла десяти років, і тільки за наявності спору звертаються щодо захисту прав до суду чи органу опіки та піклування. В даній справі це стосується дитини [PERSON] , [INFO] , яка досягла одинадцятирічного віку. Щодо дитини [PERSON] , [INFO] , на думку суду, враховуючи його вік, він вже вправі визначати місце проживання самостійно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Суд звертає увагу, що згідно ч. ч. 2, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, достатніх, належних доказів щодо доцільності проживання неповнолітніх дітей будь з ким з батьків суду не надано. Враховуючи такі основні принципи цивільного судочинства, як змагальність та диспозитивність сторін, суд позбавлений можливості зобов`язувати сторін подавати докази на обґрунтування своїх позовних вимог чи змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення чи зменшення. Зважаючи на те, що сторони не позбавлені права звернутися із вимогою про визначення місця проживання дитини у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст. 161 СК України, а наявність спору з даного приводу на даний час жодними доказами не підтверджено, то позов в цій частині слід залишити без розгляду. Оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що неповнолітні діти перебувають на утриманні обох батьків [PERSON] та [PERSON] , які проживають за однією адресою, жодними доказами не підтверджено, що одна із сторін ухиляється від утримання дітей, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів є безпідставними. На основі встановленого та

Outcome: partial