Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду із цивільним позовом до [PERSON] , в якому просив встановити режим окремого проживання між подружжям з травня 2024 року по час розірвання шлюбу та набуттям рішення законної сили. В обґрунтування позову вказує, що 09.11.2019 року між сторонами укладено шлюб. За час сімейного життя між позивачем та відповідачем склалися такі стосунки, які призвели на теперішній час до неможливості, а з часом і небажання з боку позивача спільного проживання з відповідачем, яка сама запропонувала позивачу проживати окремо та встановити режим окремого проживання. З травня 2024 року стосунки між подружжям припинилися, зникли відносини довіри та взаємоповаги. Фактично з цього часу вони разом не проживають, ведуть окреме господарство, кожен має власне особисте життя. Також вказує, що тривалий час у сторін не було дітей, а коли дружина завагітніла, позивач мріяв про те, що їх стосунки покращяться та вони стануть повноцінною сім`єю, але життя тільки погіршувалося. 12.09.2024 року відповідач народила доньку. Зазначив, що встановлення режиму окремого проживання подружжя також необхідно для недопущення майнових суперечок на майбутнє, але на даний час вони не мають можливості розірвати шлюб, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 110 Сімейного Кодексу позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.10.2024 прийнято справу до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. Відповідач письмовий відзив на позов не надала. Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись. Представник позивача надала заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі, позовну заяву підтримує та просить її задовольнити. Відповідач надала до суду заяву, якою позов визнала та не заперечувала проти його задоволення, просила суд проводити розгляд справи у її відсутність. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із з [PERSON] з 09 листопада 2019 року, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану було Головного територіального управління юстиції у Харківській області було зроблено актовий запис № 5247, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Шлюбний договір подружжям, не укладався. У шлюбі в сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що з травня 2024 року стосунки між подружжям припинилися, зникли відносини довіри та взаємоповаги. Фактично з цього часу вони разом не проживають, ведуть окреме господарство, кожен має власне особисте життя. Зазначив, що встановлення режиму окремого проживання подружжя також необхідно для недопущення майнових суперечок на майбутнє, але на даний час вони не мають можливості розірвати шлюб, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 110 Сімейного Кодексу позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 119 СК України, подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положення ст. 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1. майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2. дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Суд зазначає, що встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. При цьому, встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов`язків. Згідно з ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладене, беручи до уваги, що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час розгляду справи судом сторони не поновили спільного проживання, позивач наполягає на встановленні режиму окремого проживання подружжя, а відповідач не заперечує проти цього, суд вбачає підстави для встановлення режиму окремого проживання подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Оскільки СК України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки позивач та відповідач наразі спільно не проживають та не підтримують стосунки як подружжя, що визнано сторонами під час розгляду справи та в силу положень ст. 82 ЦПК України звільнено від доказування, а також з метою вжиття заходів для збереження сім`ї, що може мати позитивні наслідки для їх спільної дитини та подальшого відновлення повноцінних шлюбних стосунків, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню без визначення судом терміну режиму окремого проживання подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: partial