Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

Позивач, звернулась до суду із\~ вказаною позовною заявою в якій посилається на те, що 05.09.2014 року між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки під час спільного проживання між подружжям постійно траплялись непорозуміння, суперечки, сварки. Зазначає, що у них із відповідачем різні погляди на життя та інтереси. Шлюбні відносини між подружжям фактично припинені, сторони не проживають разом вже тривалий час.\~ На даний час, спільна із відповідачем дитина перебуває на її повному матеріальному утриманні. Окрім того позивачка вказує, зазначає, що їй не відомо чи буде в разі розірвання шлюбу відповідач добровільно виконувати свій батьківський обов`язок з утримання сина та надавати йому належну матеріальну допомогу. Відповідач офіційно працює, має стабільний заробіток та може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Враховуючи\~ викладене, просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між ними розірвати та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, судові витрати та витрати на надання правової допомоги. Представник позивач у судове засідання не з`явилась, однак надіслала до суду заяву з проханням справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав через канцелярію суду клопотання про визнання позовних вимог відповідачем, а саме розірвання шлюбу між сторонами та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] . Також, представником відповідача було подано заяву в якій вона просила відмовити у задоволені вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] вбачається, що шлюб між сторонами зареєстровано 05.09.2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1497. Встановлено також, що у період шлюбу у сторін у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , про що встановлено із копії свідоцтва про народження серії\~ [NUMBER] . Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини\~ подружжя,\~ дійсні\~ причини\~ позову\~ про розірвання шлюбу,\~ бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання\~ шлюбу,\~ якщо\~ буде\~ встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу\~ суперечило б інтересам одного з них,\~ інтересам\~ їхніх\~ дітей,\~ що\~ мають істотне значення. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускаєтеся. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 110 СК України, передбачено, що позом про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим Судом встановлено, що сторони не підтримують подружні стосунки та не мають спільного сімейного бюджету, тому їхню сім`ю слід вважати такою, що фактично розпалася, а шлюб між ними необхідно розірвати, оскільки подальше перебування в шлюбі може суперечити інтересам одного з сторін. На даний час [PERSON] проживають разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS] ., та знаходиться на повному її матеріальному утриманні . Судом встановлено той факт, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги позивачки, щодо стягнення аліментів на їх спільного сина [PERSON] у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку\~ щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно довідки від 18.10.2024 року №00000000022, [PERSON] працює в ТОВ ТЕРМОІМПУЛЬС на посаді адміністратора. Його дохід за період з 01.01.2024 року по 30.09.2024 року склав 226 451,40 грн. Так, положеннями ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 2 ст.141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини ( крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом із позивачкою, про що сторони не заперечують. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частиною третьою статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При цьому, ст.182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, за змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Згідно вимог ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до статті 80 СК України у разі визначення розміру аліментів одному із подружжя за рішенням суду, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу ) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статті 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на таке утримання є незалежним від того, чи працює дружина, незалежним від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до частини другої статті 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання у разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19). Отже, суд за наявних доказів, визнання позивачем позовної вимоги щодо стягнення аліментів, вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, представником позивача при подачі позовної заяви було заявлено вимогу про стягнення із відповідача на користь [PERSON] витрат, які відповідно до попереднього розрахунку суми судових витрат та довідки про розмір коштів, які позивач сплатив адвокату за надання правової допомоги у розмірі 5000 грн. На підтвердження таких витрат у вказаному вище розмірі до суду подано: договір про надання правової допомоги № 2 від 22.07.2024, укладений між [PERSON] та адвокатом Пужняк І.В., розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 26.07.2024 та довідкою про розмір коштів, що сплачені адвокату за надання правової допомоги, а також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер. Відповідно до попереднього розрахунку суми судових витрат за надану правову допомогу від 26.07.2024, адвокат надає Клієнту послуги, що полягають у вчиненні всіх необхідних процесуальних лій, для звернення до суду в інтересах Клієнта з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, та захисту інших прав та законних інтересів Клієнта, що випливають з даних правовідносин. Розмір ставки адвокатського гонорару за представництво Клієнта в суді (одному судовому засіданні) є фіксованою та становить 1000,00 грн. за одну годину роботи Адвоката. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної у ній роботі, відсутність судового засідання проведеного за участю представника позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. Згідно із ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подані позову. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі до початку розгляду справи по суті, суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень статей 141, 142 ЦПК України, та дійшов висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, що становить 605,60 грн, та про стягнення з відповідача на користь позивача 50% судового збору, що становить 605,60 грн.

Outcome: approved