Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

Позовна заява вмотивована тим, що позивачем укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Забезпеченим транспортним засобом є Volkswagen Passat, номерний знак [NUMBER] . 28.03.2021 року на автодорозі М-05 Київ-Одеса 160 км відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю вказаного транспортного засобу під керуванням [PERSON] та автомобіля Chrysler, номерний знак [NUMBER] . Постановою Жашківського районного суду Черкаської області від 02.08.2021 року відповідача визнано винним у вчиненні ДТП. Враховуючи наявність полісу, власник пошкодженого Chrysler звернувся до позивача з повідомленням про ДТП. На підставі зібраних документів та заяви власника про страхове відшкодування складено страховий акт № 12826/34/921 від 06.05.2021 року на суму 68\~500 грн, та здійснено виплату в якості страхового відшкодування. На підставі викладеного просить стягнути з відповідача 68\~500 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу та стягнути сплачений судовий збір. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, обгрунтовуючи наступним. Постановою Жашківського районного суду Черкаської області від 02.08.2021 року закрито провадження у справі про адмінінстративне правопорушення щодо [PERSON] у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Згідно підпункт 38.1.1 «ґ» пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Стаття 27 Закону України "Про страхування" та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією. При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес. Як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні. Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК Документ сформований в системі «Електронний суд» 15.06.2024 4 України, а регрес - статтею 1191 ЦК України. При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика. При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання. Таким чином, до спірних відносин під час обчислення позовної давності мають застосовуватись положення статті 262 ЦК України. Згідно цієї норми заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При суброгації деліктне зобов`язання не припиняється, змінюється лише одна із сторін такого зобов`язання - кредитор. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. За приписами статті 253 цього ж Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому згідно із частиною першою статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). Оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце 28 березня 2021 року, отже строк позовної давності тривалістю у три роки починає перебіг саме з 28.03.2021 року і спливає 28.03.2024 року В свою чергу, у відповіді на відзив позивач зазначив, що не притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП або ст. 122-4 КУпАП не свідчить про відсутність його вини у завданні шкоди, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Перебіг строку позовної давності при суброгації починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Позивач виплатив страхове відшкодування 07.05.2021 року, а звернувся до суду 06.05.2024 року, тобто до спливу строку позовної давності. Позивачем подана позовна заява про відшкодування шкоди саме в порядку регресу, а не суброгації. В додаткових поясненнях відповідач наполягає, що в данному випадку до позивача перейшло право вимоги до відповідача в порядку суброгації, та, відповідно, строк позовної давності сплинув. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 13.05.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Згідно ч. 5 ст. 279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. 28.03.2021 року на автодорозі М-05 Київ-Одеса 160 км відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Volkswagen Passat, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля Chrysler, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Згідно протоколу серії ДПР 18 № 282450 від 28.03.2021 року [PERSON] 28.03.2021 року о 17 год. 50 хв., на а/д М-05 Київ-Одеса 160 км Жашківського району керував автомобілем Volkswagen Passat, д.н.з [NUMBER] , виконуючи розворот не надав дороги автомобілю, який рухався у зустрічному напрямку, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Chrysler Town & Country, д.н.з [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Жашківського районного суду Черкаської області від 02.08.2021 року (справа № 693/318/21) закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] , [INFO] , за ст. 124 КУпАП, на підставі п.7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Згідно протоколу серії ДПР 18 № 282450 від 28.03.2021 року [PERSON] 28.03.2021 року о 17 год. 50 хв. на а/д М-05 Київ-Одеса 160 км Жашківського району керував автомобілем Volkswagen Passat, д.н.з [NUMBER] , здійснив зіткнення з автомобілем Chrysler Town & Country, д.н.з [NUMBER] , та залишив місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди, до якої він причетний. Своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП. Постановою Жашківського\~районного суду\~Черкаської області\~від 02.08.2021\~року (справа\~№ 693/317/21) закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] , [INFO] , за ст. 122-4 КУпАП, на підставі п.7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Суд зазначає, що відповідач у своїх заявах жодним чином не спростовує, що саме [PERSON] вчинив ДТП та залишив місце пригоди, лише вказує, що судове провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності. Жодних клопотань про призначення експертизи, виклику свідків тощо, від відповідача не надходило. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. З урахуванням зазначених норм чинного ЦК України, для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії, відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16 липня 2018 року (справа № 910/20412/16). Також у вищезазначеній постанові Верховний Суд, відхиляючи доводи касаційної скарги заявника, звернув увагу й на те, що відсутність у матеріалах справи судового рішення, яким особу було б притягнуто до відповідальності за скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки таке рішення є обов`язковим для суду, проте не єдиним доказом вини заподіювача шкоди. За приписами ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вина [PERSON] у вчиненні ДТП не є спірною між сторонами. Щодо розмежування регресу та суброгації у страхових правовідносинах суд приходить до наступного. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року (справа № 755/18006/15) розглядаючи вказане питання дійшла наступних висновків. Відповідно до частини першої\~статті 1191 ЦК України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону\~України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі\~статтею 27 Закону України «Про страхування»\~та\~статтею 993 ЦК України\~до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду доходить висновку про те, що\~стаття 1191 ЦК України\~та\~стаття 38 Закону\~України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і\~стаття 993 ЦК України\~та\~стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у\~статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України\~«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у\~статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило б меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та, яке забезпечує, зокрема, їх захист. Враховуючи, що позивачем укладено договір саме обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик виплатив страхове відшкодування замість завдавача шкоди то, як зазначено в Постанові Великої Палати, після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у\~статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Право зворотної вимоги страховика (МТСБУ) до особи, відповідальної за заподіяння шкоди в діючій редакції Закону України «Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» передбачено статтею 37. Пунктом «в» ч. 1 ст. 37 вказаного Закону встановлено, що страховик після здійснення страхової виплати має право зворотної вимоги до особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду (особи, яка відповідно до закону несе цивільну відповідальність за заподіяну шкоду), зокрема, якщо така особа після дорожньо-транспортної пригоди за її участю самовільно залишила місце дорожньо-транспортної пригоди (крім випадку, передбаченого\~частиною другою\~статті 31 цього Закону). Враховуючи викладене, суд погоджується з думкою позивача, що в данному випадку у страховика виникло право зворотної вимоги регресу. Суд враховує висновок, зроблений 07.02.2018 року Верховним Судом у справі № 910/18319/16, де вказав, що абзац другий пункту 12.1 статті 12 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту. Вартість відновлювального ремонту склала 70\~000 грн., сума франшизи складає 1\~500 грн., таким чином сума страхового відшкодування складає 68\~500 грн. Саме ця сума 07.05.2021 року була сплачена [PERSON] (арк. с. 24). Позовна заява надішла до суду через систему «Електронний суд» 06.05.2024 року. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України). Отже, первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-2806цс16. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Оскільки страхове відшкодування потерпілій у ДТП особі виплачено 07.05.2021 року, перебіг строку позовної давності необхідно обчислювати саме з цієї дати. Враховуючи, що до суду з цим позовом позивач звернувся 06.05.2024 року, цей строк позивачем не пропущено. Статтею 141 ЦПК України установлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задовольняються повністю з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вся сума, сплаченого судового збору, тобто 3 028 грн. На \~підставі \~викладеного \~та \~

Outcome: approved