Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду із цивільним позовом до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] із покладанням на батька обов`язку щодо утримання та самостійного виховання дитини. В обґрунтування позову вказує, що позивач та відповідач перебували у шлюбі. Сторони не підтримують шлюбні відносини з лютого 2022 року та рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова 24.06.2024 року по справі № 645/2645/24 шлюб між сторонами розірвано. У позивача та відповідача є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем. Позивач зареєстрований, як фізична особа підприємець, працює, має стабільний дохід, має можливість виховувати та утримувати дитину. На обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває. На праві спільної часткової власності позивачу належить частка двокімнатної квартири у м. Харкові, загальною площею 44,0 кв.м., де позивач мешкає разом з дитиною. У батька в квартирі є все необхідне для виховування та розвитку дитини. Позивач вказує, що саме він виконує свої батьківські обов`язки в повному обсязі, зокрема, супроводжує дитину на профілактичні огляд до сімейного лікаря, огляди спеціалістів, на вакцинацію, в період хвороби до поліклініки, а також приводить дитину у навчальний заклад, наглядає за нею, турбується про неї, приймає участь в усіх заходах. При цьому, відповідач не працює та не має житла, яке належить їй на праві власності, а з лютого 2022 року відповідач не мала бажання виховувати дитину та постійно віддавала дитину позивачу. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.07.2024 прийнято справу до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. 11.10.2024 року до суду від третьої особи, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини від 07.10.2024 року та Акт обстеження умов проживання від 13.09.2024 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.10.2024 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кучінська І.С. позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, зазначивши що з лютого 2022 року сторони проживають окремо, а дитина проживає разом з батьком - позивачем у справі. Малолітня дитина батька любить, позивач працює віддалено у сфері айті, має можливість виховувати дитину та приділяти їй увагу. Зазначила, що оскільки відповідач проживає окремо та не приділяє увагу дитині, а також декілька разів планувала разом з нею виїхати на території Луганської області, чим могла створити загрозу життю та здоров`ю дитини, позивач вважає, що наявні підстави для визначення у судовому порядку місця проживання дитини разом з батьком, із покладанням на нього обов`язку щодо утримання та самостійного її виховання. Відповідач у судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась, відзив не подавала, надала до суду нотаріально засвідчену заяву, в якій визнала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, у судове засідання не прибув, надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі та при винесенні рішення врахувати інтереси малолітньої дитини. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 17.08.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірвано на підставі рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова 24.06.2024 року по справі № 645/2645/24. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] (а.с. 11). Згідно наданої копії паспорту громадянина України, позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 6). За вказаною адресою з 08.07.2024 року також зареєстрована малолітня [PERSON] , про що свідчить наданий витяг з Реєстру територіальної громади від 08.07.2024 року (а.с. 12) Відповідач з 29.05.2007 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про позивачем надано копію витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 9) Позивач є фізичною особою підприємцем, основним видом економічної діяльності якого є роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет - ВЕД 47.91 (а.с. 13-14). Згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу на праві спільної сумісної власності належить квартира загальною площею 44 кв.м., за адресою [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до копії довідки КНП ХОР «Обласний психоневрологічний диспансер №3» від 12.07.2024 року №1856, позивач протягом останніх п`яти років за медичною допомогою не звертався, а згідно довідки КНП ХОР «Обласна наркологічна лікарня`від 15.07.2024 року №900 повідомлено, що позивач на диспансерному (профілактичному) обліку не перебуває (а.с. 16-17). Згідно інформацією з КНП «Харківська міська поліклініка № 6» Харківської міської ради від 19.07.2024 року (вих.№503/0/547-24), на профілактичні огляд до сімейного лікаря та огляди спеціалістів, на вакцинацію, в період хвороби до поліклініки дитину завжди супроводжує батько [PERSON] (а.с. 18) Згідно відповіді КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 1 комбінованого типу Харківської міської ради від 31.05.2024 року №59 повідомлено, що зі слів вихователя групи 2, до якого зарахована дитина [PERSON] , батько дитини [PERSON] , приводить дитину, наглядає за нею, турбується про неї, приймає участь в усіх заходах, які проводить вихователь (а.с. 19) Згідно з висновком від 07.10.2024 № 385 Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, орган опіки та піклування вважав доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] (а.с. 59-60). У вказаному висновку зазначено, що «після розірвання шлюбу між батьками малолітня [PERSON] залишилася мешкати разом з батьком. Зараз батько з дочкою мешкають за адресою: [ADDRESS] , де створено належні житлово-побутові умови для проживання сім`ї (акт обстеження від 13.09.2024): встановлено необхідні меблі та побутову техніку, у дитини є власне спальне місце та місце для ігр і відпочинку, а також необхідні речі. [PERSON] працює (є фізичною особою-підприємцем), має самостійний дохід, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Згідно з інформацією закладів освіти та охорони здоров`я, батько виконує батьківські обов`язки по вихованню та догляду за дочкою. [PERSON] пояснив, що самостійно виконує усі обов`язки по вихованню та утриманню дочки, має можливість приділяти багато уваги дитині, оскільки є підприємцем та працює віддалено, має можливість самостійно регулювати свій графік. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] відомостей про місце роботи, заробітну платню, характеристики, медичні довідки до Департаменту служб не надала. До матеріалів справи надійшла нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 10.06.2024, в якій зазначено, що мати не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком. Питання щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , додатково було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради (далі Комісія)». Також згідно наданого Акту обстеження умов проживання, який затверджено 13.09.2024 року начальником Служби у справах дітей по Немишлянському району, вказано, що санітарний стан житла добрий, квартира чиста, затишна, мебльована в повній мірі, всі комунікації працюють, квартира обладнана побутовою та відео технікою. Для дитини виділено окреме спальне місце, стіл для занять, багато іграшок, місця для проведення дозвілля, шафа з дитячими речами за розміром і сезоном, дівоча гігієна (а.с. 61). Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Згідно з частинами 4-6 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Матеріалами справи підтверджено, що на час розгляду справи малолітній [PERSON] ( [INFO] ) виповнилось 4 роки. Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Тому в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такий правовий висновок зроблено і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 61-327цс18. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» ухвалив рішення де визначив «інтереси дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У постанові Верховного Суду 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17 міститься правовий висновок, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналіз зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто, вищевказаними положеннями Кодексу передбачено, що тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Натомість, зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні пояснень представника позивача вбачається, що між позивачем та відповідачем відсутній будь-який спір щодо місця проживання її малолітньої доньки, оскільки вони, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком. Не вбачається спору щодо місця проживання дитини і зі змісту заяв, наданих відповідачем до суду, в яких вона не зазначала про те, що бажає, щоб дитина наразі проживали з нею, не ставить це питання перед органами опіки та піклування чи судом, та визнає позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом із позивачем. Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою. Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 звернув увагу, що «фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даному випадку судом встановлено, що дитини фактично проживає з батьком, жодних доказів того, що відповідачка будь-яким чином оспорює право позивача чи чинить будь-які перешкоди щодо проживання дитини з ним матеріали справи не містять, натомість від початку розгляду справи відповідачка визнає таке право позивача. За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка, з його слів, фактично проживає разом з ним, між батьками виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини не вимагає від батька змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дітей у позивача, не зверталась до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з собою, при вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дітей відповідач взагалі не була присутня і не заперечувала, що вони фактично проживають з батьком та не заперечила щодо подальшого такого проживання з батьком. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей. Наявність спору про місце проживання дитини не вбачається і з наданого висновку органу опіки та піклування, оскільки з нього випливає, що матір не опитувалась, обстеження її житлових умов не проводилось, фактично вона не заперечила щодо проживання дитини з батьком, що свідчить про відсутність між батьками спору, і відповідно, - відсутність взагалі підстав для надання такого висновку в порядку статті 161 СК України. Таким чином у цій справі між батьками дитини відсутній спір щодо місця проживання дитини, що свідчить про те, що права позивача не порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Щодо позовної вимоги про покладення на батька обов`язку щодо утримання та самостійного виховання дитини суд зазначає, що, як вже викладено вище, міжнародні та національні норми закріплюють рівність прав батьків та однакову відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитини до досягнення нею повноліття. Отже, обов`язки щодо утримання та виховання дитини покладаються на обох батьків, кожен із батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Отже, міжнародними та національними нормами законодавства України закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також передбачено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок - не чинити цьому перешкоди. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 752/13450/22. Суд зауважує, що право батька на виховання дитини є його незаперечним правом, а обов`язок на утримання дитини - незаперечним обов`язком. Про можливий негативний вплив матері на дитину під час виховання позивач не зазначав, і така обставина в ході судового розгляду не встановлена. Частинами 3, 4 ст. 155 СК України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У постанові від 11 вересня 2024 у справі № 201/5972/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини (пункти 73-75). Доводи позивача про те, що у майбутньому може у нього виникнути спір з відповідачкою щодо місця проживання дитини, суд не бере до уваги, оскільки на час розгляду справи відповідачка не заперечує проти проживання дитини разом із батьком, що свідчить про те, що спір щодо місця проживання дитини між її батьками відсутній. Вирішення спору, який може виникнути у майбутньому і на майбутнє, законом не передбачено. Питання про майбутні правовідносини сторін знаходяться за межами компетенції суду і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача чи наперед встановлювати, що між сторонами у майбутньому може виникнути спір. У разі виникнення у майбутньому спору щодо місця проживання дитини кожен із батьків вправі звернутися до суду з відповідним позовом, обґрунтувавши його належними, достатніми та допустимими доказами. Закріплення діючого становища шляхом постановлення судового рішення за відсутності будь-якого спору не відповідає вимогам закону, так як цивільно-правовим спором є спір, який виникає внаслідок відсутності згоди суб`єкта цивільного права щодо умов виконання тих чи інших прав або обов`язків, що випливають з закону чи договору, а закріплення діючого становище не є завданням цивільного судочинства, яке визначено ст. 2 ЦПК України. Відсутність між сторонами відповідного спору, унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. З приводу визнання відповідачем позову, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За змістом наведеної норми закону суд вправі ухвалити рішення про задоволення позову, якщо відповідач визнає пред`явлені до нього вимоги, виключно у тому разі, якщо такі вимоги є законними і обґрунтованими. При цьому, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09.09.2020 року в справі №572/2515/15-ц (провадження №61-1051св17), від 25.05.2022 року в справі №675/2136/19 (провадження №61-2251св22). Визнання матір`ю позову про визначення місця проживання дитини з батьком не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком з покладенням на останнього обов`язку щодо утримання та самостійного виховання дитини, у зв`язку з відсутністю спору. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). З урахуванням наведеного, оскільки в позові відмовлено, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed