Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дітьми повноліття, а також аліменти на утримання дружини позивача [PERSON] у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 24.10.2023 року і до досягнення дітьми трирічного віку, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони від зареєстрованого 24.03.2023 року шлюбу мають спільних малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак спільне життя виявилось невдалим, з серпня 2024 року подружжя фактично припинило шлюбні відносини, спільного бюджету не мають та не ведуть спільного господарства, відповідач проходить військову службу, але не піклувався про створення нормальних сімейних стосунків, не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї та взаємоповагу один до одного. Позивач постійно потребує матеріальних витрат. Діти проживають разом із позивачем та знаходяться на її повному матеріальному забезпеченні. Відповідач, будучи особою працездатного віку не виконує батьківські обов`язки щодо належного утримання дітей, тому позивач вимушена звернутись з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей та на її утримання у судовому порядку. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого відповідач позов визнав частково, не заперечує проти сплати аліментів на утримання дітей у розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дітьми повноліття, та на дружину у розмірі 1/7 частини від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дітьми трирічного віку, крім того, відповідач не заперечує проти подальшої сплати додаткових витрат на дітей. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генераль\-ної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фі\-нансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це поло\-ження відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конститу\-ції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між ма\-тір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку ди\-тини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відпо\-відно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] від зареєстрованого 24 березня 2023 року шлюбу мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Березанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 24.09.2024 року, актовий запис № 42; свідоцтвом про народження, виданим Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 23.12.2023 року, актовий запис № 3217; свідоцтвом про народження, виданим Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 23.12.2023 року, актовий запис № 3216 . (а.с. 15, 16, 17) За даними Довідки від 18.10.2024 року № 227/24, [PERSON] є студентом 4 курсу Історичного факультету Українського державного університету імені М. Драгоманова, термін навчання з 01.09.2021 року до 30.06.2025 року. (а.с. 21) За даними посвідчення [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , є військовослужбовцем в/ч [NUMBER] , проходить військову службу з 2021 року. (а.с. 20, 24) Крім того, командиром в/ч [NUMBER] надано архівні відомості грошового забезпечення за весь період проходження служби. (а.с. 24-29) Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. За положеннями ч. 2 ст. 75 Сімейного кодексу України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 2, 4 статті 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 (провадження № 61-929св20) вказав, що за змістом вказаної норми права, можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитини до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу. Судом встановлено, що на даний час діти проживають разом із матір`ю за місцем її проживання, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, відповідач відмовляється у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, які перебувають на повному матеріальному утриманні позивача, що є підставою звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги підстави звернення позивача з даним позовом до суду,

Outcome: partial