Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про перерахунок часток у спільній частковій власності на будинковолодіння та визнання права власності на майно. Позов мотивовано тим, що позивачем здійснюється впорядкування юридичних документів про право власності на частку в належному їй житловому будинку за адресою [ADDRESS] . Позивач успадкувала після смерті своєї матері, [PERSON] , частку вказаного будинковолодіння в розмірі 61/100. Відповідно сусідів (співвласників) позивача будинковолодіння частка у власності складає 39/100. У свідоцтві про право на спадщину за заповітом, на підставі якого позивач володіє 61/100 часткою у будинковолодінні, вказано, що весь житловий будинок має житлову площу 48,0 кв.м. Загальна площа будинковолодіння не вказана. Також у свідоцтві не вказано з чого складається частка позивача. У свідоцтві про право на спадщину за законом, на підставі якого співвласник будинковолодіння [PERSON] має у власності 39/100 частки у спільному будинковолодінні. В даному свідоцтві вказано, що загальна площа будинку 108,8 кв.м., а житлова площа 57,4 кв.м. У свідоцтві не вказано з яких приміщень складається частка [PERSON] В 2022 р. було проведено поточну технічну інвентаризацію всього спільного будинковолодіння. В результаті цього було встановлено, що загальна площа будинковолодіння складає 104,1 кв.м., житлова площа складає 62,5 кв.м. Як вбачається наявна розбіжність в розмірах загальної та житлової площ будинковолодіння, які вказані в правовстановлюючих документах та технічному паспорті. Частки в натурі, які фактично перебувають у позивачки із [PERSON] в конкретному користуванні не визначались. Земельні ділянки під будинковолодіння приватизовані, кожен із співвласників має у власності окремі ділянки із відповідними правовстановлюючими документами. З метою усунення протиріч у правовстановлюючих документах та маючи на меті встановити порядок конкретного користування частками будинковолодіння, відповідно для визначення в натурі кожної частки позивач звернулась із заявою-пропозицією до Відповідача. Позивач запропонувала за взаємною згодою, шляхом укладення відповідного нотаріально посвідченого договору встановити порядок конкретного користування частками у будинковолодінні шляхом визначення їх в натурі. Своїм листом Відповідач відмовила позивачу в цьому. З метою захисту своїх прав уникнення в майбутньому проблем, а також враховуючи, що земельні ділянки під вже перебувають у кожного в індивідуальній приватній власності, позивач змушена звернутись до суду із позовом про встановлення порядку конкретного користування майном та визначення часток будинковолодіння у натурі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2023 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Витребувано з КП «ВМБТІ» інвентаризаційну справу на будинковолодіння [ADDRESS] . 13.10.2023 представник відповідача адвокат Тунік Ю.М. подав на адресу суду відзив на позовну заяву. З позовними вимогами відповідач не погоджується на підставі того, що вони протирічать чинному законодавству. В правовстановлюючих документах зазначено частки в праві власності на спільне майно в цілому. Вони не прив`язані до розмірів будикноволодіння. Тому протиріччя у правовстановлюючих документах про які стверджує позивачка відсутні. Стосовно необхідності встановлення порядку користування частками будинковолодіння відповідач зазначає 03.08.1985 року попередніми власниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , був укладений договір про порядок користування реальними частками будинку. На підставі зазначеного Договору про порядок користування реальними частками будинку Бюром технічної інвентаризації було внесено в технічну документацію будинку [ADDRESS] інформацію про встановлення порядку користування частками будинковолодіння, відповідно квартира [ADDRESS] , що підтверджується технічними паспортами, які знаходяться в матеріалах справи. Позивачка має право на збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені нею своїми коштами за згодою всіх співвласників з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що позивач здійснювала поліпшення свого майна за власний кошт і за згодою співвласника, що дає їй право на змінення розміру часток співвласника так як такої згоди відповідач не надала. Вказані добудови і прибудови, зроблені кожним із співвласників до належних їм часток без згоди інших співвласників, не змінюють їх розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності. На підставі викладено відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2023 призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення експерта поставлено наступні запитання: 1) Провести перерахунок часток, що перебувають у фактичному користуванні співвласників будинковолодіння [ADDRESS] . 2) Які можливі варіанти виділу [PERSON] та [PERSON] в натурі домоволодіння [ADDRESS] , враховуючи перерахунок часток? 18.07.2024 на адресу суді надійшов висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №ОС-489 від 15.07.2024. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.07.2024 поновлено провадження в справі. Відповідач [PERSON] подала заперечення на позовні вимоги з урахуванням експертного висновку №ОС_498 від 15.07.2024, згідно яких просила відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] , оскільки позивач не зверталась з вимогою про поділ спільної часткової власності, таким чином відсутні підстави для задоволення позовної вимоги в частині визначення в натурі часток в спільній частковій власності. Окрім цього питання володіння та користування частками в спільній частковій власності було вирішено попередніми власниками. Тому вимоги позивача виходять за межі позовних вимог. Ухвалою суду від 28.08.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] і її представник адвокат Молявчик О.В. підтримали позовні вимоги у повному обсязі і просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №4-1424 29 грудня 1994 року [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] 61/100 частини житлового будинку з прибудовою з відповідною часткою господарських будівель, розташованого в місті Вінниці, по Другому провулку Стеценка, під номером третім, належних померлій на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 04 вересня 1985 року за реєстром №4-1746. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок загальною площею 48 кв.м. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26334465 від 07.06.2010, зареєстрованого КП «ВМБТІ» за реєстраційним №26334465 [PERSON] належить на праві спільної часткової приватної власності 61/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №6-243 [PERSON] успадкувала після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , 39/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель під номером [ADDRESS] , належних померлій, житловою площею 57,4 кв.м., загальною площею 108,8 кв.м. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22464939 від 13.04.2009, зареєстрованого КП «ВМБТІ» за реєстраційним № [NUMBER] [PERSON] належить на праві спільної часткової приватної власності 9/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «ВМБТІ» 12.01.2022 загальна площа будинку [ADDRESS] становить 104,1 кв.м, житлова площа 62,5 кв.м. 02.06.2023 [PERSON] звернулась до [PERSON] з заявою-пропозицією про укладення угоди про визначення між ними часток спільного будинковолодіння в натурі. 07.06.2023 [PERSON] надала відповідь на заяву-пропозицію [PERSON] . У відповіді повідомила про недоцільність такого виділення, оскільки попередніми власниками зазначеного будинковолодіння в 1985 році був встановлений порядок користування відповідно до якого в [PERSON] в користуванні квартира [ADDRESS] , про що зазначено в технічному паспорті на будинок. 12.06.2023 [PERSON] звернулась до Вінницької міської ради з заявою в якій просила повідомити чи приймалось виконавчим комітетом Вінницької міської ради рішення про присвоєння її частини у будинковолодінні за адресою [ADDRESS] , окремої юридичної адреси, зокрема чи присвоювався номер квартири. Та чи взагалі здійснювався поділ часток у вказаному будинковолодінні на квартири. 26.06.2023 у відповідь на заяву [PERSON] . Вінницька міська рада надала інформацію, з якої вбачається що інформація щодо присвоєння окремої адреси частці майна, належного [PERSON] відсутня, а також немає інформації щодо поділу зазначеного нерухомого майна. [PERSON] 03.08.2023 зверталась з заявою до КП «ВМБТІ» про визначення в натурі частки будинковолодіння, які перебувають в її конкретному користуванні і в конкретному користуванні [PERSON] , при цьому просила провести перерахунок розміру часток, якщо він не буде співпадати між тим, що вказаний у правовстановлюючих документах та фактичним розміром. 07.08.2023 КП «ВМБТІ» надало відповідь №Б/30/вих23 на заяву [PERSON] від 03.08.2023.З відповіді вбачається що розрахунок розміру часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна здійснюється виконавцем на підставі договору, укладеного з усіма співвласниками за заявами всіх співвласників об`єкта нерухомого майна. У разі невідповідності розміру часток, зазначених у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни розміру часток питання вирішується в судовому порядку. Відтак здійснити розрахунок можливо лише з дотриманням вимог порядку проведення технічної інвентаризації. Враховуючи викладене, у підприємства відсутня можливість та відстави для задоволення заяви. Згідно договору від 03.08.1985 про порядок користування реальними частинами будинку в спільній частковій власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , було вирішене питання про порядок користування реальними частками будинку відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] будуть користуватися кухнею 1-1, коридором 1-2, кімнатами 1-3, 1-4 загальною житловою площею 26,9 кв.м з прибудовами (це квартира [ADDRESS] ), а громадянка [PERSON] буде користуватися кухнею 2-1, кімнатами 2-2, 2-3 загальною житловою площею 20,1 кв.м з прибудовами (це квартира [ADDRESS] ). За результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі №127/26593/23 надано висновок експерта №ОС-489 від 15.07.2027. З висновку вбачається, що фактичні частки в житловому домоволодінні [ADDRESS] , відповідно до того, якими приміщеннями житлового будинку і господарськими будівлями та спорудами користуються співвласники, без врахування у частки самочинно зведених будівель, по вартості складають: - [PERSON] 49/100 частка; - [PERSON] 51/100 частка. На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єкту дослідження, можна зробити висновок, що фактичні частки в житловому домоволодінні [ADDRESS] , відповідно до того, якими приміщеннями житлового будинку і господарськими будівлями та спорудами користуються співвласники, без врахування частки самочинно зведених будівель, по вартості складають: - [PERSON] - 49/100 частка; - [PERSON] 51/100 частка. 2. На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження, на розгляд суду надається варіант 1 розподілу приміщень житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , наближений до часток, що були розраховані при наданні відповіді на питання №1 ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2023 р. (49/100 та 51/100 частки), з визначенням грошової компенсації одній із сторін за відхилення від ідеальної частки. Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності спільною частковою власністю. Частиною першою ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини, цього майна у власність, учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Згідно із ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником в натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість. У даній справі позивач звернулась до суду з позовом про перерахунок часток у спільній частковій власності на будинковолодіння та визнання права власності на майно. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19. Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99) Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, Подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18. Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №607/6092/18, від 05 червня 2019 року у справі №607/6865/18, від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу. Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). При оцінці обраного позивачем способу захисту своїх прав, потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру порушення, та бути спрямованим на реальне поновлення порушеного права. Відповідно до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, слід зазначити, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Так, позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту права, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах. Такий висновок ВП ВС викладений в постанові у справі № 925/642/19. Тотожний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на встановлені факти, надані сторонами та досліджені докази, суд дійшов висновку, що порушене право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності. Тобто, подано позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності. Зазначена вимога становить предмет позову. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен постановити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності врегульовано статтею 367 ЦК України, у відповідності до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. З вимогою про поділ спільної часткової власності позивачка не зверталась. З огляду на викладене слід зробити висновок, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, заявлена позивачем вимога є неналежним способом захисту. В пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс». Крім того, як уже зазначалося раніше, питання володіння та користування частками в спільній частковій власності було вирішено ще попередніми власниками. Таким чином, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що аргументи позивача в їх сукупності зводяться до неправильного розуміння ними вимог законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для задоволення позову. На підставі ст. ст. 264, 356, 354, 367 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 95, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed