Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання та зміну черговості спадкування, в обґрунтування зазначивши наступне. Вона, [PERSON] та [PERSON] , 1953 року народження, проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, починаючи з 2001 року до дня його смерті [INFO] . Під час спільного проживання вони за спільні кошти купили житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який оформили по 1/2 частині за кожним. Також під час спільного проживання 07.12.2005 був куплений автомобіль марки DAEWOO, реєстраційний номер [NUMBER] , який було оформлено на [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку (пай) для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, розміщену на території Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області та автомобіль DAEWOO, реєстраційний номер [NUMBER] . За життя [PERSON] заповіт не складав. Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця [PERSON] , відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] . Слід зазначити, що спадкодавець [PERSON] важко хворів, починаючи з 17.11.2016, що підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого. [PERSON] лікувався та перебував на диспансерному обліку у онколога КНП «Уманська центральна районна лікарня» Уманської районної ради з 21.12.2016 з діагнозом: рак шлунку, метастази в печінку, клінічна група ІІ, хронічний больовий синдром, потребував знеболювальної терапії і стороннього догляду. Хворий [PERSON] також лікувався у сімейного лікаря КНП «Уманська центральна районна лікарня» Уманської районної ради [PERSON] , за станом здоров`я отримував наркотичні знеболювальні препарати, був у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Відповідачі по справі, як діти спадкодавця допомоги хворому батькові не надавали. Під час хвороби вона здійснювала опіку над спадкодавцем, оскільки він був у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував сторонньої допомоги. Вона надавала йому нематеріальні послуги (спілкування, поради), надавала матеріальне забезпечення (купувала ліки, одяг, продукти харчування, прибирала в помешканні, готувала їжу, наймала медичний персонал для здійснення медичних процедур), здійснювала за хворим [PERSON] постійний сторонній догляд, надавала іншу необхідну допомогу, яку він потребував під час хвороби. Після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус у видачі такого свідоцтва відмовив, вказавши, що документів, які надано позивачем для одержання свідоцтва про право на спадщину недостатньо та пояснив, що не може видати спадкові документи через відсутність родинних відносин або заповіту та рекомендувала в судовому порядку встановити факт спільного проживання. Вона прийняла спадщину, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), зареєстрована та продовжує проживати у спадковій частині будинку, користується спадковим майном, однак не може належним чином розпорядитись до суду з позовом про встановлення факту, який має юридичне значення. Так, встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим їй необхідно для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач [PERSON] вважає, що має правові підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим [PERSON] , оскільки вони з 2001 року і до дня смерті [PERSON] проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Також позивач [PERSON] протягом тривалого часу, а саме з 17.11.2016 опікувалася та доглядала за спадкодавцем [PERSON] до дня смерті [INFO] , який через тяжку хворобу був у безпорадному стані, що є підставою для одержання нею права на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги за законом. У зв`язку з цим просить суд встановити факт, що [PERSON] , 1956 року народження, та [PERSON] , 1953 року народження, який помер [INFO] проживали однією сім`єю, як жінка та чоловік, були пов`язані спільним побутом та вели спільне господарство в період з 2001 року до дня смерті [PERSON] - [INFO] . Змінити черговість одержання права на спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та надати їй, [PERSON] , спадкоємцю четвертої черги спадкування за законом, право на спадкування у першу чергу спадкоємців за законом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] направили до суду відзив на позовну заяву, у якому вказують, що позовні вимоги не визнають, посилаючись на наступне. Дійсно, [INFO] помер їх батько [PERSON] і після його смерті залишилось спадкове майно. З 1975 по 1997 рік включно батько проживав в цивільному шлюбі з їх матір`ю, і від цього шлюбу були народжені вони, [PERSON] та [PERSON] . У 1997 році батько влаштувався на роботу пов`язану з будівництвом автодоріг по всій території України, де і працював майже до смерті. З 2001 року по 2017 рік він тимчасово іноді проживав із позивачем за однією адресою, оскільки вид його роботи був пов`язаний з постійним проживанням за місцем будівельних робіт автодоріг, тобто за адресою: [ADDRESS] , протягом календарного року у вищевказаний період часу, перебував в будинку з позивачем не більше 1 календарного місяця. Все майно, що було придбано ним за його життя, було куплене за його особисті кошти. Позивач встановлює факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, але просить встановити факт спільного проживання з 2001 року по 2017 рік. Оскільки до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, тому встановлення факту проживання однією сім`єю можливе лише з 01 січня 2004 року. В прохальній частині позивач просить змінити черговість одержання права на спадкування після смерті їх покійного батька та надати їй право спадкування у першу чергу спадкоємців за законом, але враховуючи вимоги законодавства, для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідно наявність п`яти фактів, а саме: здійснення опіки над спадкоємцем; матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві; тривалий час здійснення дій, визначених у вищевказаних пунктах та безпорадний стан спадкодавця, вважають, що підстав для задоволення цієї вимоги також немає. У зв`язку з цим просить суд відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що з 2001 року проживала з [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та дружина. Мали спільний бюджет та спільний побут, вели спільне господарство, мали домашню худобу. Також за спільні кошти придбали будинок, право власності на який для справедливості оформили по 1/2 частині за кожним. З листопада 2016 року чоловік дуже захворів, вона за власні кошти та власними силами здійснювала за ним догляд, купувала ліки та оплачувала лікування. Оскільки її пенсія та пенсія її чоловіка невелика, а чоловік хоча у 2017 році і рахувався на роботі, але постійно був на лікарняних, коштів не вистачало, тому вони іноді позичали гроші, так як лікування чоловіка потребувало значних витрат. Останні два місяці свого життя [PERSON] уже не міг ходити, постійно був у памперсах та загалом був у безпорадному стані. Разом з тим, підтвердила, що за місяць до смерті він сам телефонував на роботу та повідомив, що уже не зможе вийти працювати. Його діти від попереднього шлюбу, відповідачі по справі, ніякої участі у лікуванні їх батька не брали. Коли вона, після смерті [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою для оформлення спадщини їй було відмовлено, оскільки померлий на випадок смерті не зробив ніякого розпорядження, а також їх шлюб не був зареєстрований офіційно, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, тому вона і звернулася до суду з цим позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вважає, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами факти, викладені у позові. Зазначила, що позивач з 2001 року і до дня смерті проживала однією сім`єю як чоловік та дружина з [PERSON] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні витрати, а коли чоловік важко захворів, то її довірителька самостійно ним опікувалася, здійснювала за ним догляд, купувала ліки, а його діти взагалі не цікавилися життям та здоров`ям батька. Оскільки усе придбане позивачем та її покійним чоловіком майно, було придбано ними за час їх сімейного життя та за спільні кошти, на момент відкриття спадщини позивач проживала разом зі спадкодавцем, тому вона фактично прийняла спадщину, вона є належним спадкоємцем за законом та при цьому має отримати право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, оскільки вона протягом тривалого часу опікувалася та надавала допомогу спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані, але через неоформлення офіційно шлюбних стосунків у оформленні спадкових прав нотаріусом їй було відмовлено, тому во на і звернулася до суду з цим позовом. За вказаних обставин, з метою захисту прав позивача, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позову. Вважає, що факт спільного проживання позивача із померлим [PERSON] не доведений, оскільки надана позивачем довідка сільради не є належним доказом такого факту. Крім того, позивачем не доведено, що померлий був тривалий час у безпорадному стані та остання, в зв`язку з цим опікувалася та надавала йому допомогу. Оскільки померлий працював майже до часу смерті, отримував заробітну плату та пенсію і дійсно потребував сторонньої допомоги лише останній місяць свого життя, що також підтвердили свідки у судовому засіданні. Медичні документи, надані позивачем, не є достатнім доказом безпорадності померлого, оскільки відсутній висновок експерта про стан здоров`я [PERSON] . У вказаному випадку відсутня сукупність тих підстав, які необхідні для можливості зміни черговості у спадкуванні. За вказаних обставин, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову та підтримав позицію свого представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги не визнає та заперечує проти задоволення позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з учасниками справи має нормальні добросусідські стосунки. Знає, що позивач [PERSON] приблизно з 1997 року проживала разом із померлим [PERSON] . Приблизно у 2000 році вони придбали хату у селі по [ADDRESS] , де проживали та вели господарство. Вона до них часто ходила в гості. Померлий за життя працював водієм автобуса та декілька разів на рік перебував у тривалих відрядженнях. Коли вона приходила до них в гості, [PERSON] неодноразово жалівся на сина, оскільки той його не відвідував. Знає, що [PERSON] був хворий на онкологію, в зв`язку з чим почав уникати людей, але на вулицю виходив, говорив і вона з ним спілкувалася приблизно за місяць до його смерті в кінці вересня 2022 року. Безпорадним-лежачим він був, як їй відомо, лише останній місяць свого життя. Його похованням займалася його дружина - позивач по справі, якій допомагали діти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває у тривалих дружніх стосунках з позивачем, з відповідачами стосунків не підтримує, але їх знає. Позивач зі своїм померлим чоловіком давно придбали будинок в селі, де проживали та вели спільне господарство. Чоловік позивача хворів онкологією. Вона також хворіла і двічі у 2016 році проходила лікування в Черкаському онкоцентрі де також лікувався [PERSON] , за яким, як вона бачила, доглядала тільки позивач [PERSON] . При цьому [PERSON] пересувався самостійно, але був у дуже важкому стані. До позивача з її чоловіком приходили в гості діти - дочка та син, стосунки з ними були добрі. Після того, як [PERSON] захворів до нього приходила декілька раз дочка. За життя, в 2016 році, [PERSON] їй говорив, що з роботи уже звільнився. Позивач говорила, що поховання свого чоловіка оплачувала вона. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є сімейним лікарем Ладижинської амбулаторії, зі сторонами знайомий, але стосунків не підтримує. Проживає в одному селі з позивачем, його будинок був розташований через дві хати від будинку позивача, з якою приблизно три роки проживав померлий. Але потім вони переїхали в інший будинок, який купили, як йому відомо зі слів, подробиць їх спільного життя та купівлі будинку не знає. [PERSON] дійсно лікувався, в тому числі і нарковмісними препаратами, які йому прописували лікарі. Догляд за ним під час хвороби здійснювала позивачка, яка його супроводжувала. В період хвороби [PERSON] виходив на вулицю. Як йому відомо, лише за місяць до смерті з будинку він вже не виходив, оскільки не міг сам ходити з огляду на ті ліки, які він виписував [PERSON] . Кілька разів, приблизно за півтора місяці до смерті, [PERSON] привозили в амбулаторію на крапельниці і у приміщення його заводили під руки. Коли [PERSON] привозили до лікарні, дітей останнього він н е бачив. Коли саме [PERSON] почав лікуватися не пам`ятає, але знає, що приблизно за рік до смерті він працював. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою позивача, з відповідачами знайома, раніше спілкувалися, але зараз стосунки не підтримують. Позивач з [PERSON] спільно проживали з 1997 року і до дня смерті останнього у 2017 році. За час спільного проживання вони придбали будинок по [ADDRESS] і з їх слів знає, що будинок був куплений на двох, по 1/2 частці. Також позивач з [PERSON] вели спільне господарство, тримали свиней, бичків тощо, [PERSON] їздив на заробітки, оскільки працював водієм автобуса, але з вересня 2016 року припинив працювати, так як захворів. Його прооперували, потім він уже сам не міг ходити, його водила та возила позивач, це все їй відомо, оскільки вона ходила до них додому приблизно раз на тиждень. По хаті [PERSON] потихеньку пересувався сам. Кошти на лікування [PERSON] позивач витрачала свої та чоловіка, у них був спільний бюджет. Про те, чи допомагали фінансово діти померлого, вона не знає, але позивач казала, що діти коштів на лікування батька не давали. Також, коли [PERSON] лежав в лікарні, то позивач казала, що діти його не відвідують. До 2016 року [PERSON] працював водієм, приїздив додому раз в місць, в півтора місяця, він отримував і зарплату, і пенсію. Вона у той час декілька раз приходила до них і позичала гроші, тому знає, що бюджет у них був спільний. У позивачки з чоловіком був автомобіль, яким керував [PERSON] , після операції він ще кілька разів їздив за кермом, нормально спілкувався. Потім в лікарню його возила позивач, також вона готувала йому їжу, перебивала її на блендері. Знає, що колись померлий перебував у шлюбі з матір`ю відповідачів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сестрою померлого [PERSON] , з позивачем [PERSON] знайома, але стосунків не підтримує. Відповідачі її племінники. Знає, що позивач з її братом [PERSON] з 1999 року проживали разом, тримали господарство, курей та кіз, вона до них приїздила двічі на рік. Останній раз була у брата в серпні 2017 року, то [PERSON] ходив, про свої проблеми зі здоров`ям майже не говорив, але казав, що сам їздив в лікарню. Також весною сам приїжджав до неї в гості в [PERSON] . Ще вона приїздила до нього у вересні 2017 року, тоді він також був нормальний, ходив, адекватно поводився. Коли потім телефонувала, то трубку брала позивач, від якої вона і дізналася, що стан брата погіршився. За життя [PERSON] працював водієм і по два тижні вдома не був. На поховання брата гроші давала і вона, і діти - відповідачі по справі, і фірма де працював [PERSON] . Пам`ятник поставили відповідачі. Також разом з ними робили ремонт, купили автомобіль та мотоблок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] її зять, з [PERSON] стосунків не підтримує. Знає, що з останньою батько її зятя жили разом приблизно 19 років, який працював водієм, по 2-3 тижня перебував вдома, заробляв добре, вони купили будинок, авто, мотоблок, золото. В гостях у них була лише один раз на дні народження. [PERSON] тяжко захворів приблизно за рік до смерті, від зятя знає, що його оперували. За період хвороби [PERSON] вона бачила рази чотири, зокрема бачила як він сам їздив на своєму автомобілі в лікарню. Пам`ятає, що у вересні 2017 року [PERSON] ще ходив. [PERSON] не давала [PERSON] нормально спілкуватися з дітьми. Суд, врахувавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, врахувавши позицію відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Верховною радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог ч. 3 ст. ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи [PERSON] зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно ст. 1264 ЦК України, четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 по справі №755/180/12/16-ц (провадження № 61-40658св18), для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого за № 3324, 05.11.2003, приватним нотаріусом Н.М.Поліщук, є власниками по 1/2 частці кожен житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Уманським виробничим підрозділом ЧООБТІ від 04.12.2003 за № 2190118. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис про смерть № 33. У відповідності до акту, складеного 12.02.2018 головою сільської ради села Ладижинка в присутності мешканців села, [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , 1953 року народження, проживав до дня смерті і вів спільне господарство з [PERSON] , 1956 року народження, по [ADDRESS] , з 2001 року. Також на підставі вказаного акту Ладижинською сільською радою Уманського району Черкаської області 12 лютого 2018 року за № 255, видано довідку про те, що [PERSON] , 1953 року народження, до дня своєї смерті [INFO] , проживав в [ADDRESS] , разом з [PERSON] . Проживали спільно і вели спільне господарство. Згідно довідки Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області від 21.01.2019 за № 106, з 2001 року по 2017 рік [PERSON] проживала разом з [PERSON] по [ADDRESS] , як одна сім`я без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. Також [PERSON] під час хвороби [PERSON] здійснювала догляд за ним та лікування, а також після його смерті здійснювала поховання за свій рахунок. На запит суду приватним нотаріусом Востриковою О.І., Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, надано матеріали спадкової справи № 25/2018, заведеної 28.02.2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] , згідно якої заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON] подали його діти, спадкоємці першої черги за законом: [PERSON] , заява від 28.02.2018 за № 72, та [PERSON] , заява від 28.02.2018 за № 73. В підтвердження родинних стосунків заявниками надані свідоцтва про їх народження, свідоцтво про одруження дочки, та у зв`язку з цим зміну прізвища [PERSON] на [PERSON] . Матеріали спадкової справи містять довідку, видану Ладижинською сільською радою Уманського району Черкаської області № 325 від 20 лютого 2018 року, про те, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , до дня смерті був зареєстрований в [ADDRESS] . Фактичне місце проживання [PERSON] до дня смерті [INFO] - [ADDRESS] . Крім [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована та фактично проживає [PERSON] , 1953 року народження. На день смерті [PERSON] в селі Ладижинка Уманського району Черкаської області залишився житловий будинок по [ADDRESS] , який рахується за померлим в погосподарській книзі під № 2. Заповіт від імені [PERSON] Ладижинською сільською радою не посвідчувався. Також згідно матеріалів спадкової справи Востриковою О.І., приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо майна: житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 3,9483 га розташовану за адресою: Черкаська область, Уманський район, Ладижинська сільська рада. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги покази свідків в судовому засіданні та пояснення сторін у справі, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним факт спільного проживання та ведення позивачем та померлим спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а отже і факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також те, що позов про встановлення факту проживання однією сім`єю породжує юридичні наслідки для позивача у виді права на спадкування, та в позасудовому порядку неможливо встановити відповідний юридичний факт, тому суд вважає, що позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню, а саме лише з 01 січня 2004 року, з огляду на наступне. Враховуючи, що позивачем ставиться питання про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим починаючи з 2001 року, а кодекс про шлюб та сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, не містив терміну «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу». Так, згідно частин 1 та 2 статті 6 КпШС України, чинного на момент виникнення спільного проживання позивача з померлим [PERSON] , правове регулювання шлюбних і сімейних відносин в Україні здійснюється тільки державою. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян. Згідно частини 1 статті 158 КпШС України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), одруження підлягає реєстрації в державних органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України, цей кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Згідно пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Отже, норма статті 74 Сімейного кодексу України, згідно якої, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, на що посилається заявник, почала діяти з 01 січня 2004 року. Таким чином, період з 2001 року по 31 грудня 2003 року, як період проживання однією сім`єю чоловіка [PERSON] та жінки [PERSON] без шлюбу, не може ґрунтуватись на нормах закону - Сімейного кодексу України, оскільки на час виникнення спірних правовідносин був чинний Кодекс про шлюб та сім`ю України. Стосовно вимоги позивача про зміну черговості спадкування та одержання права на спадщину в першу чергу спадкоємців за законом на суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ст. 1215 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України). Частиною 2 ст. 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.10.2021 року у справі №401/2614/17 наголосив, що підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, привітання зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Верховний Суд підкреслив, що тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом. Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами, як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом у межах певної черги, впливають так юридичні факти, як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги. Суд встановивши, що позивач не довела належними і допустимими доказами наявність всіх вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у неї могло виникнути право на зміну черговості спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування за законом після смерті [PERSON] в першу чергу. Дійсно, згідно довідки виданої 13.01.2020 за № 35/01-04, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Уманської районної ради, [PERSON] , [INFO] , знаходився на диспансерному обліку у онколога КНП «Уманська центральна районна лікарня» Уманської районної ради з 21.12.2016. На обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Уманської районної ради знаходився з 16.06.2017. Діагноз: рак шлунку, метастази в печінку, ст. 3 T1N1M0, клінічна група ІІ, хронічний больовий синдром. Потребував знеболювальної терапії та стороннього догляду. 16.06.2017 саме позивач [PERSON] зверталася до головного лікаря КЗ Уманського РЦПМСД із заявою про отримання наркотичних засобів для лікування хворого [PERSON] , оскільки вона буде здійснювати за ним догляд. Також позивачем до матеріалів справи додано медичну картку амбулаторного хворого [PERSON] , згідно якої він дійсно був поставлений на облік 21.12.2016 за станом здоров`я та проходив постійні обстеження та курси лікування до дати смерті, та довідку № 1 АЗПСМ с. Ладижинка КНП «ЦПМСД» від 26.02.2020, згідно якої [PERSON] , [INFO] , яким помер [INFO] , за станом здоров`я отримував наркотичні препарати, був у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Але ці докази не містять вичерпної інформації про саме безпорадний стан [PERSON] , тобто незрозумілим є коли саме такий стан настав. При цьому суд враховує, що в судовому засіданні свідки підтвердили, що померлий [PERSON] за місяць до своєї смерті, а саме у вересні 2017 року, самостійно пересувався, спілкувався, був при пам`яті тощо. Лише останній місяць його життя, він ні з ким не спілкувався та був прикутий до ліжка, при чому незрозумілим є де саме за цей час він перебував, чи в лікарні, чи вдома. Згідно копії трудової книжки [NUMBER] , розпочатої 17.05.2005, виданої на ім`я [PERSON] , [INFO] , з роботи він звільнився за власним бажанням у вересні 2017 року (наказ № 284-к від 04.09.2017), тобто за місяць до своєї смерті. Також він отримував дохід від оренди земельної ділянки, що підтверджується довідкою ПАТ «Укрзерноімпекс». Тобто позивачем не доведено наявність усіх необхідних для зміни черговості фактів, оскільки судового офіційного підтвердження про визнання її опікуном чи доглядальницею за [PERSON] суду не надано, а факт надання йому нематеріальних послуг, матеріальне забезпечення або надання будь-якої іншої допомоги, як то прибирання приміщення, приготування їжі, купівля ліків тощо, є наслідком її статусу як цивільної дружини. Відповідний експертний або медичний висновок спеціаліста про безпорадний стан спадкодавця, викликаний тяжкою хворобою, до матеріалів справи позивачем також не надано. Крім того, після смерті [PERSON] наявні спадкоємці першої черги за законом, його діти, які своєчасно звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та не мають наміру відмовлятися від своїх прав на спадкове майно. Відповідно до ст. ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині зміни черговості спадкування, для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , факт проживання з яким як чоловіка та дружини встановлено судом, у зв`язку з недоведеністю всіх необхідних юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у позивачки могло виникнути право на зміну черговості спадкування згідно вимог чинного законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: partial