Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовної заяви Позивачем [PERSON] подано до суду позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яким позивач просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням а саме квартирою за адресою по [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви вказує, що у 2017 році між відповідачем та виконавчим комітетом Металургійної районної у місті ради укладено договір найму. З 2019 року і по теперішній час відповідач фактично не проживає за вказаною адресою на підтвердження чого є Акт від 12 квітня 2023 року. Весь тягар утримання квартири за вищевказаною адресою здійснюється позивачем одноособово. Крім того, позивач має намір приватизувати зазначене житло, однак реєстрація місця проживання відповідача при фактичній відсутності протягом 6 років унеможливлює реалізацію цього права. Рух по справі Ухвалою суду від 08 травня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасника справи (відповідача), щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату,час і місце судового засідання розгляд справи відкладався. Справу призначено до судового розгляду ухвалою суд від 06 серпня 2024 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідачу направлялась позовна заява з додатками та копія ухвали про прийняття до розгляду та відкриття провадження за адресою місця реєстрації. Вказана кореспонденція повернулось на адресу суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання». Судом розміщено оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про перебування в провадженні цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, 07 жовтня 2024 року, враховуючи, що відповідач є особою призивного віку, суд витребував ряд доказів про можливе місце знаходження відповідача [PERSON] , про що постановлена ухвала. З отриманої відповіді за підписом начальника управління персоналу штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України встановлено, що станом на 14 жовтня 2024 рік громадянин [PERSON] [INFO] , перебуває на військовому обліку, на військову службу під час мобілізації, на особливий період не призивався. Станом на 12 листопада 2024 року відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи скерували заяву про розгляд справи у їх відсутність. Згідно з частиною 7 статті 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з частиною 11 статті 128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Фактичні обставини, встановлені судом Виконавчий комітет Металургійної районної у м. Кривому Розі ради в особі голови районної у місті ради з однієї сторони та [PERSON] (далі наймач) з другої сторони 28 серпня 2017 року уклали договір найму житла (далі Договір). Відповідно до вказаного Договору наймодавець надав наймачу та членам його сім`ї сестрі [PERSON] 1976 р.н. та племіннику [PERSON] 1997 р.н. в користування житлове приміщення у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-4). Згідно інформації про зареєстрованих осіб станом на липень 2017 рік у спірній квартирі зареєстровані позивачка по справі [PERSON] , її син [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.9). Суду представлено Акт без номеру від 12 квітня 2023 року за підписами мешканців будинку, не засвідчений у встановленому порядку, в якому мешканці квартир " [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] " вказують на те, що [PERSON] 1999 р.н., фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2019 року по теперішній час. Причина його відсутності за адресою мешкання зі слів близьких родичів невідома (а.с.11). Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частина перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку їх вселення та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Встановлено, що Відповідач у справі - [PERSON] , 28 серпня 2017 року уклав з Виконавчим комітетом Металургійної у м. Кривому Розі ради Договір найму житла , а саме квартири [ADDRESS] , та наймодавець надав наймачу та членам його сім"ї - позивачу [PERSON] (сестрі) та [PERSON] (племіннику) вказану квартиру у користування. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєструвались у вказаному житловому приміщенні, та з почали проживати в ній. Отже, позивачка разом із своїм на той час малолітнім сином, вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, за його згодою із дотриманням встановленого порядку, проживає там, відповідно, набула право користування спірною квартирою. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (частини перша та друга статті 71 ЖК). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК). У статті 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожній особі крім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Вона охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the\~U.K. від 24 листопада 1986 року), так і наймача (рішення у справі\~Larkos\~v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Висновки за результатами розгляду справи При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України). Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від\~16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) зазначено, що: саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин.\~Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Питання поважності чи неповажності причин відсутності наймача чи члена сім"ї наймача вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У свою чергу збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилається на те, що відповідач не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні квартири, фактично не проживає в житловому приміщенні з 2019 року, що перешкоджає їй приватизувати квартиру, а факт реєстрації відповідача перешкоджає в оформленні субсидії. За таких обставин, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Суд зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 (провадження № 61-4042св24) зазначено:що на підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Таким чином, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Сама по собі відсутність відповідача у квартирі не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення.\~ Звертаючись до суду із позовом, представник позивача [PERSON] надав до суду акт від 12.04.2023 року, в якому мешканці будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] (анкетні дані не вказані, паспортні дані частково), зазначили, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2019 року, зі слів близьких родичів причини відсутності - невідомі. В кінці акту зазначено, що його підписали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 11). Проте, наданий акт не засвідчений жодною житлово-експлуатаційною організацією (або ОСББ), або представником виконкому, що викликає у суду сумніви в достовірності відомостей, зазначених у цьому акті. Єдиним письмовим доказом, на яких грунтується позов, є акт про відсутність наймача [PERSON] за місцем реєстрації з 2019 року, а підписи осіб, які його склади, як і сам акт, не засвідчені жодним чином, тому такий акт не може бути визнаний належним і допустими доказом. В ухвалі суду від 07.10.2024 року суд звертав увагу на ці обставини, однак зі сторони позивача інших доказів неповажності відсутноті відповідача за місцем реєстрації. Акт про непроживання датований 12 квітнем 2023 року, а до суду позивач звернулася лише через рік, 29 квітня 2024 року, тому навіть незважаючи на те, що акт не може бути визнаний достовірним в силу неналежного оформлення та незасвідчення в установленому порядку, суд звертає увагу, що інформація у цьому акті є неактуальною на дату звернення до суду. Позивач покликається на те, що відповідач з 2019 року виїхав з спірної квартири, та не утримує житло, однак доказів того, що основний наймач [PERSON] відсутній в квартирі [ADDRESS] більше шести місяців без поважних причин, суду не представлено. Суду не представлено доказів, що відповідач відсутній понад встановлені строки у спірному житлі у зв"язку з переїздом на постійне місце проживання за кордон, або в іншу місцевість за межі міста Кривого Рогу у зв"язку з укладанням шлюбу та створення сім"ї, тощо. За інформації штабу [INFO] встановлено, що за наявними даними у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов"язаних та резервістів, станом на 14 жовтня 2024 рік громадянин [PERSON] [INFO] , перебуває на військовому обліку у другому відділі [INFO] , на військову службу під час мобілізації, на особливий період не призивався. Таким чином, відповідач підтвердив свої облікові дані, а до реєстру внесено його персональні дані, у тому числі й місце реєстрації у спірній квартирі. Суд зауважує, що [PERSON] також не надано доказів, що відповідач не сплачує кошти на утримання житла, зокрема банківські виписки, рахунки про оплату житлово-комунальних послуг, тощо. Також судом не встановлено, що [PERSON] зверталася до Виконкому Металургійної районної у місті радиз питань переукладання договору найму у зв"язку з виїздом наймача в інше постійне місце проживання, чи з підстав відсутності його в спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин. Покликання сторони позивача, що реєстрація відповідача перешкоджає в оформленні субсидії жодним чином не підтверджені. Доказів, що [PERSON] , зверталась до уповноважених органів з питань оформлення субсидії та отримала відмову суду не надано. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Суд зауважує, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22). Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб, оскільки внаслідок задоволення позову відповідач може стати безхатченком, і таке втручання суду є непропорційним, суперечить легітимній меті та не узгоджується із закном. Позивачем не доведено, що її права порушені, чи оспорюються або невизнаються, так само як і недоведено, що відповідач [PERSON] відсутній в квартирі [ADDRESS] понад встановлені строки - понад шість місяців без поважних причин (ст. 71, 72 ЖК України), або виїхав на постійне місце проживання в іншу місцевість (ст. 107 ЖК ) тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed