Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

10.09.2024 [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до відповідача Запорізької обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління національної поліції в Запорізькій області, в якій просить зобов`язати відповідача повернути позивачеві сейф чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21.10.2013 на підставі ухвалі слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2013 (справа №335/10911/13-к) за адресою реєстрації місця проживання [PERSON] при досудовому розслідуванні кримінального провадження №12013080000000202 було проведено обшук та вилучено майно, серед якого був сейф чорного кольору марки «Browning», серійний номер [NUMBER] . При досудовому розслідуванні кримінального провадження №12013080000000202, матеріали якого 26.07.2014 відносно [PERSON] були виділені прокурором в окреме провадження № 12014080000000242, рішення про визнання даного сейфу речовим доказом слідчим не приймалось. Слідчим суддею рішення про накладення на даний сейф арешту також не приймалось, оскільки як слідчий, так і прокурор до суду з відповідним клопотанням не звертались. 16.04.2020 Заводський районний суд м. Запоріжжя виніс ухвалу об`єднати кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні №12014080000000242 з кримінальним провадженням за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у кримінальному провадженні № 12013080000000202 в одне провадження. Розгляд відповідного об`єднаного кримінального провадження на сьогоднішній день здійснюється колегією суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, справа №335/3706/19. 20.02.2024 захисником [PERSON] у даній справі було заявлено клопотання про винесення судового рішення повернути [PERSON] майно, серед якого був сейф чорного кольору марки «Browning» серійний номер 004808. В судовому засіданні, прокурор Запорізької обласної прокуратури Якушев Ю.С. не заперечував проти повернення даного сейфу [PERSON] , підтвердивши що дійсно у кримінальному провадженні речовим доказом такий сейф не визнавався та арешт на нього судом не накладався. Суд, 20.02.2024 відмовляючи у задоволенні клопотання про повернення сейфу послався на те, що питання повернення сейфу може бути вирішено в порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст.169 КПК України за постановою прокурора, оскільки він визнав таке вилучення майна безпідставним, або шляхом звернення власника майна порядку цивільного судочинства за захистом порушених прав. Відповідна ухвала суду апеляційному оскарженню, не підлягала. Листом за вих.№1453/6/04-2024 від 09.02.2024 СУ ГУНП в Запорізькій області повідомлено, що даний сейф знаходиться на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області, за адресою вул.Незалежної України, 56 м.Запоріжжя. Відповідне місце зберігання даного сейфу також підтверджено Запорізькою обласною прокуратурою листом за вих.№09/6-211ВИХ-24 від 30.05.2024. 22.02.2024 в інтересах [PERSON] захисник звернувся до прокурора [PERSON] з клопотанням за №25 скласти процесуальне рішення про повернення сейфу чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808 його законному власнику, тобто [PERSON] 23.02.2024 прокурор [PERSON] своїм листом за вих.№09/6-66ВИХ-24 відмовив у задоволенні даного клопотання мотивуючи тим, що процесуальне рішення прокурором приймається під час досудового розслідування та з огляду на те, що триває судовий розгляд даного кримінального провадження він, як прокурор, позбавлений право винести постанову про повернення [PERSON] даного сейфу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2024 справу розподілено та передано для розгляду судді Сиротенко В.К. Ухвалою судді від 09.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.10.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2024 задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про подовження процесуального строку для подання відзиву. Продовжено відповідачу Запорізькій обласній прокуратурі строк для подачі відзиву на позовну заяву [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління національної поліції в Запорізькій області про зобов`язання повернути майно строком на десять днів з дня отримання копії даної ухвали. Підготовче судове засідання відкладено до 25.10.2024. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2024 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд на 18.11.2024. Представник позивача у судовому засіданні 18.11.2024 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні 18.11.2024 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, який прийнято судом до розгляду.. В обґрунтування заперечень посилався, зокрема, на те, що підстави повернення тимчасово вилученого майна визначені кримінальним процесуальним законом та можливі у межах розгляду кримінального провадження. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту прав позивача у порядку цивільного судочинства. На думку представника відповідача, стосовно доводи позивача про те, що питання повернення майна суд уже вирішував за правилами кримінального судочинства та відмовив у задоволенні відповідного клопотання, позивач не позбавлений права звернутися до суду з новим клопотанням про повернення майна, обґрунтувавши його, зокрема, висновками, сформульованими у подібних за змістом правовідносинах у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі 202/1452/18. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у судовому засіданні 18.11.2024 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у поясненнях щодо позову або відзиву. Так, зазначає, що ГУНП в Запорізькій області не володіє жодною інформацією щодо вилученого майна, яке є предметом даної цивільної справи. Крім того у ГУНП відсутні повноваження щодо повернення цього майна, оскільки ГУНП, яке створене 07.11.2015 не є правонаступником ГУМВС України в Запорізькій області, жодним чином не порушувало права позивача, крім цього, у відповідності до норм чинного законодавства позбавлене будь-якої законодавчої можливості вплинути (як позитивно, так і негативно) на статус майна, яке є предметом даної справи. Крім того, відповідно до відомостей викладених у відповіді слідчого управління ГУНП в Запорізькій області, долученої до позову підтверджуються ті обставини, що дійсно в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12013080000000202, у ході обшуку у будинку [ADDRESS] вилучено сейф марки «Browning», серійний номер 004808. Досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено та всі матеріали направлені до Запорізької обласної прокуратури. Суд, заслухавши пояснення представник сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження (справа №335/3706/19) по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України; [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115, п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 189, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 307 КК України; [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України. Під час судового розгляду зазначеного кримінального провадження захисником обвинуваченого [PERSON] адвокатом Надолинським Р.Ф. було заявлено клопотання про повернення обвинуваченому [PERSON] майна, яке, на думку захисника, не має у кримінальному провадженні статусу речових доказів та наразі безпідставно перебуває у розпорядженні органу досудового розслідування. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2024 у вказаному кримінальному провадженні було відмовлено у задоволенні вищезазначеного клопотання з наступних мотивів (дослівно): «…При обговоренні цих клопотань прокурор зазначив, що особисте майно обвинуваченого [PERSON] визнано постановою слідчого речовим доказом, тому його долю суд має право вирішити відповідно до ст.100 КПК України під час ухвалення судового рішення у кримінальному провадженні. Вилучений під час обшуку у помешканні обвинуваченого [PERSON] сейф дійсно не визнавався речовим доказом у кримінальному провадженні, арешт на нього не накладався, тому не заперечує проти повернення сейфу обвинуваченому [PERSON] … При перевірці доводів автора клопотання суд з`ясував, що на теперішній час в матеріалах кримінального провадження наявна постанова старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України Харкевича В.І. від 25.12.2013 р., відповідно до якої вилучений під час затримання [PERSON] в порядку ст.208 КПК України 21.10.2013 р. наручний годинник марки BOVET в металевому корпусі сріблястого кольору з написом на оборотній поверхні визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та переданий на зберігання до УМЗ ГУМВС України в Запорізькій області згідно реєстру речей та предметів, переданих на зберігання до УМЗ ГУМВС. Цей доказ судом не досліджувався, його доля буде вирішена в порядку ст.100 ч.9 КПК України під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Також судом встановлено, що вилучений 22.10.2013 р. під час обшуку будинку [ADDRESS] сейф марки Browning серійний номер 004808, який зберігається на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України 56, речовим доказом у кримінальному провадженні не визнаний, є тимчасово вилученим майном в розумінні ст.167 ч.1 КПК України. ... Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що на стадії судового розгляду кримінального провадження відсутня передбачена законом підстава для прийняття судом процесуального рішення про повернення тимчасово вилученого майна його власнику. Таке питання може бути вирішено в порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст.169 КПК України за постановою прокурора, оскільки він визнав таке вилучення майна безпідставним, або шляхом звернення власника майна в порядку цивільного судочинства за захистом порушених прав. …». Вказана ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя оскарженню не підлягає, відповідно набрала законної сили 20.02.2024. За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Адвокатом Надолинським Р.Ф. в інтересах [PERSON] було подано прокурору відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Запорізької обласної прокуратури Ю. Якушеву клопотання за вих. №25 від 22.02.2024, в якому просив з метою припинення порушення права власності [PERSON] на належне йому майно, винести процесуальне рішення у вигляді постанови про повернення [PERSON] сейфу марки «Browning», серійний номер [NUMBER] . Листом за вих. №09/6-1643-14 від 23.02.2024 прокурором [PERSON] було повідомлено про те, що згідно з положеннями чинного КПК України процесуальні рішення органами досудового розслідування та прокурором приймаються під час досудового розслідування. За таких обставин та зважаючи на те, що на цей час триває судовий розгляд кримінального провадження, у ході розслідування якого вилучено сейф марки «Browning», серійний номер 004808, прокурор позбавлений можливості винести постанову про його повернення [PERSON] . Крім того, адвокатом Надолинським Р.Ф. на адресу ГУНП в Запорізькій області було надіслано заяву про повернення речей їх власнику за вих. №27 від 07.03.2024, в якій просив з метою припинення порушення права власності [PERSON] на належне йому майно, доручити відповідальним особам ГУПН в Запорізькій області забезпечити [PERSON] як представнику [PERSON] до 12.03.2024 доступ до сейфу марки «Browning», серійний номер [NUMBER] для його вивезення з території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області. У листах СУ ГУНП в Запорізькій області за вих. №2825/6/04-2024 від 14.03.2024 та за вих. №3393/6/04-2024 від 26.03.2024 зазначено про те, що під час досудового розслідування кримінального провадження №12013080000000202, у ході обшуку 22.10.2013 у будинку [ADDRESS] дійсно вилучено сейф марки «Browning», серійний номер 004808. Досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено та всі матеріали направлені до Запорізької обласної прокуратури. У зв`язку із зазначеним вирішення питання щодо повернення вилученого сейфу марки «Browning», серійний номер [NUMBER] не входить до повноважень СУ ГУНП. Відповідно до листа Запорізької обласної прокуратури за вих. №09-6/1643-14 від 30.05.2024, адвоката Надолинського Р.Ф. повідомлено про те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №12013080000000202 від 03.10.2013 здійснювалося слідчими СУ ГУМВС в Запорізькій області (на цей час СУ ГУНП в Запорізькій області). Для з`ясування викладених у запиті питань прокурором запропоновано адвокату Надолинському Р.Ф. звернутися до СУ ГУНП в Запорізькій області. Також в листі зазначено, що відповідно до листа СУ ГУНП в Запорізькій області сейф марки «Browning», серійний номер 004808 зберігається на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 56. Крім того, представником позивача до матеріалів позовної заяви було долучено довідку ФОП [PERSON] від 05.07.2024, відповідно до якої сейф марки «Browning», серійний номер 004808 було придбано [PERSON] у 2012 році. Вартість даного сейфу на сьогоднішній день становить орієнтовно 500\~000,00 грн. Оскільки питання повернення майна не було вирішено в порядку п. 1 ч. 1 ст. 169 КПК України, позивач звернувся до суду з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства, як про то було зазначено в ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2024. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 397 ЦК України встановлено, що суб`єкти права володіння чужим майном володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як визначено ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Статтею 400 ЦК України унормовано, що недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Як свідчать матеріали справи та не заперечується відповідачем, позивач є власником майна - сейфу чорного кольору марки «Browning», серійний номер [NUMBER] . При цьому, відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2024 у кримінальній справі №335/3706/19, а також не заперечено відповідачем, вказане майно у кримінальному провадженні не визнавалося речовим доказом, арешт на нього не накладався, тобто є тимчасово вилученим майном у розумінні ч. 1 ст. 167 КПК України. Питання повернення тимчасово вилученого майна врегульовано ст.169 КПК України, частина 1 якої унормовує, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку. У вказаному кримінальному провадженні суд дійшов висновку, що на стадії судового розгляду кримінального провадження відсутня передбачена законом підстава для прийняття судом процесуального рішення про повернення тимчасово вилученого майна його власнику та зазначено, що питання може бути вирішено в порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст.169 КПК України за постановою прокурора, оскільки він визнав таке вилучення майна безпідставним, або шляхом звернення власника майна в порядку цивільного судочинства за захистом порушених прав. Враховуючи, що на даний час триває судовий розгляд кримінального провадження, у прокурора відсутні підстави для прийняття рішення щодо повернення майна на підставі п. 1 ч. 1 ст. 169 КРК України (лист Запорізької обласної прокуратури за вих. №09/6-1643-14 від 23.03.2024). З вищевикладеного вбачається, що відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем, а тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем, підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Результат аналізу ст.1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Узагальнюючи викладене, можна сказати, що норми ст.ст.1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Судом встановлено, що зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору, утримання майна позивача з 2013 до 2024 року без визнання його речовим доказом та накладення на нього арешту є безпідставним, позивач позбавлений можливості усунути перешкоди у здійсненні права власності іншим способом аніж звернення до суду з даним позовом. При цьому, суд вважає безпідставним посилання відповідача на те, що повернення тимчасово вилученого майна має розглядатися в даному випадку лише в межах кримінального провадження з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо аналогічних правовідносин, викладені в постанові від 27.03.2019 у справі №202/1452/18. По-перше, правовідносини у даній цивільній справі та у справі №202/1452/18 не є аналогічними, оскільки предметом розгляду у зазначеній справі було майно, на яке було накладено арешт у кримінальному провадженні. По-друге, позивач [PERSON] вже звертався до суду з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження та йому було відмовлено в задоволенні такого клопотання з посиланням на можливість вирішення питання або шляхом звернення до прокурора, або шляхом подання відповідного позову в порядку цивільного судочинства. Оскільки прокурором було відмовлено у поверненні майна з вищезазначених підстав, у позивача залишився єдиний спосіб захисту своїх прав звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України). Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17.07.1997 року» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти. У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року). Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В). Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Європейський суд з прав людини у справі "Маркс проти Бельгії" ((Marckx v. Belgium), заява №6833/74, рішення від 13 липня 1979 року) визнав, що кожен має право мирно володіти своїм майном, а стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у своїй суті забезпечує право власності. Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Броньовський проти Польщі» зазначив, що принцип верховенства права, на якому будується Конвенція, та принцип законності, про який ідеться в статті 1 Першого протоколу, вимагає від держав не лише поважати і застосовувати, у передбачуваний і узгоджуваний спосіб, запроваджені ними закони, а ще й - що безпосередньо випливає з цього обов`язку - забезпечувати правові та практичні умови для втілення їх в життя. У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» від 14.10.2010 зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50). Окрім іншого, на необхідності додержання засад права власності на нерухоме майно і його захисту від незаконних посягань з боку інших осіб Європейським судом з прав людини зауважено у справах "Гентрих проти Франції"((Hentrichv.France),заява №13616/88, рішення від 22вересня 1994року),"Брумареску проти Румунії" (Brumгrescuv.Romania), рішення від 28жовтня 1999року)та "Кривенькийпроти України" (Kryvenkyyv.Ukraine), заява №43768/07, рішення від16лютого 2017року). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року). Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст.6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовну вимоги [PERSON] до Запорізької обласної прокуратури про зобов`язання повернути майно обгрунтовані, доведені, засновані на законі, відповідно, підлягають задоволенню. При цьому, посилання третьої особи на те, що вона є неналежною стороною у даній справі оскільки не є правонаступником ГУМВС України в Запорізькій області залишені судом поза увагою, оскільки третьою особою не надано жодного доказу на підтвердження своїх посилань. До того ж, в матеріалах справи містяться докази знаходження спірного майна на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 56. Доказів протилежного ані відповідачем, ані третьою особою не надано. Питання про розподіл судових витрат позивачем не ставилося, відповідно, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: approved