Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відповідно до якого просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок його бюджетних асигнувань на корить [PERSON] майнову шкоду в сумі 100 528 грн. 50 коп. та 200 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 300 528 грн. На обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначив,\~зокрема,\~що вінє пенсіонером Збройних Сил України та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, де отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII. Крім того, перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради, як особа з інвалідністю внаслідок війни 3 групи. У червні 2021 році він звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у адміністративній справі № 520/10222/21 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо обмеження пенсії [PERSON] максимальним розміром. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити з 07.09.2019 перерахунок та виплату пенсії [PERSON] без обмеження максимальним розміром з урахуванням раніше проведених виплат. 24 січня 2022 року ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 у справі № 520/10222/21 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто скаржнику. Отже, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у адміністративній справі № 520/10222/21 набрало законної сили 24 січня 2022 року, і з моменту набрання законної сили судового рішення у відповідача виникає зобов`язання виконати судове рішення, оскільки судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок. Згідно наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області перерахунків його пенсії з 01 листопада 2019 року, з 01 грудня 2019 року, з 01 липня 2020 року, з 01 грудня 2020 року, з 01 березня 2021 року, з 01 липня 2021 року та з 01 грудня 2021 року, зазначено, що підстава перерахунку: Рішення суду, вбачається, що йому нараховувалась пенсія з надбавками, а саме: з 01 листопада 2019 р. ПІДСУМОК ПЕНСІЇ (з надбавками): 21002,96 грн.; з 01 грудня 2019 року ПІДСУМОК ПЕНСІЇ (з надбавками): 21025,16 грн.; з 01 липня 2020 року ПІДСУМОК ПЕНСІЇ (з надбавками): 21047,36 грн.; з 01 грудня 2020 року ПІДСУМОК ПЕНСІЇ (з надбавками): 21064,46 грн.; з 01березня 2021 року ПІДСУМОК ПЕНСІЇ (з надбавками): 21064,46 грн.; з 01 липня 2021 року ПІДСУМОК ПЕНСІЇ (з надбавками): 21089,96 грн.; з 01 грудня 2021 року ПІДСУМОК ПЕНСІЇ (з надбавками): 21113,96 грн. Але згідно вище наданих відповідачем перерахунків його пенсії за вказані вище періоди, йому виплачувалась пенсія з урахуванням максимального розміру, а саме десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, що і підтверджується наданими відповідачем перерахунків пенсії за вищевказані періоди: з 01 листопада 2019 року з урахуванням максимального розміру пенсії: 16387,01 грн.; з 01 грудня 2019 року з урахуванням максимального розміру пенсії: 16387,01 грн.; з 01 липня 2020 року з урахуванням максимального розміру пенсії: 17120.00 грн.; з 01 грудня 2020 року з урахуванням максимального розміру пенсії: 17690.00 грн.; з 01 березня 2021 року з урахуванням максимального розміру пенсії: 17690.00 грн.; з 01 липня 2021 року з урахуванням максимального розміру пенсії: 18540.00 грн.; з 01 грудня 2021 року з урахуванням максимального розміру пенсії: 19340.00 грн. Це також підтверджується виписками з АТ «Державний ощадний банк України» щодо зарахування пенсії з вересня 2019 року по лютий 2022 рік про те, що відповідач обмежував його пенсію максимальним розміром. 14 липня 2023 року колегія суддів Другого апеляційного адміністративного суду у справі № 520/10222/21 постановила: скасувати ухвалу суду та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області протягом одного місяця з дня прийняття цієї постанови подати до Харківського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 у справі № 520/10222/21. 06 вересня 2023 року Харківським окружним адміністративним судом прийнято судове рішення у справі № 520/10222/21, в якому суд ухвалив: Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у адміністративній справі № 520/10222/21, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у адміністративній справі № 520/10222/21, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити з 07.09.2019 перерахунок та виплату пенсії [PERSON] без обмеження максимальним розміром з урахуванням раніше проведених виплат Вказав, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області майже три роки свідомо ні яких дій по виконанню рішення суду не приймає та не вчиняє, обмежує його пенсію максимальним розміром, на його думку, умисно не проводить перерахунок його пенсії без обмеження максимальним розміром та позбавляє його можливості на отримання належних йому пенсійних виплат, які свідомо вчинені державним органом, є знущанням та приниженням його, як людини інваліда війни 3 групи у правовій державі, що призвело до порушення відповідачем його конституційних соціальних прав, у зв`язку з чим, відповідач завдав йому душевні страждання, пов`язаних з неправильним обчисленням розміру пенсії і виплатою її у заниженому розмірі, що призвело до порушення його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. Завдана йому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області майнова шкода, становить 100 528 грн. 50 коп. це втрата доходу (майна) за тридцять місяців, яку, як зазначає позивач, відповідач йому протиправно не нараховує згідно наданих відповідачем перерахунків його пенсії. Щодо вимоги позовної заяви про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., посилаючись на ст.23, ч.1 ст.1167, ч.1 ст.1173 ЦК України, пункти 3,5,10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», правові позиції, що містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17, від 15.08.2019р. у справі № 823/782/16 та від 24.03.2020р. у справі № 818/607/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16, від 03.07.2019 у справі №750/1591/18-ц, Рішення ЄСПЛ від 26.04.2005 у справі «Сокур проти України», від 19.02.2009 у справі «Крищук проти України» та інші, вказав, що належним доказом незаконних рішень, протиправних дій та бездіяльності відповідача є рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у адміністративній справі № 520/10222/21, яке набрало законної сили 24 січня 2022, висновки суду, які викладені у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2023 року та у судових рішеннях Харківського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року (в якому визнана протиправна бездіяльність відповідача), від 22 листопада 2023 року та від 19 лютого 2024 року у справі № 520/10222/21, перерахунки та розрахунки його пенсії, які підтверджують обмеження його пенсії максимальним розміром, а саме десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність та не проведення розрахунку пенсії за період з вересня 2019 року по лютий 2022 рік, тобто за 30 (тридцять) місяців та без обмеження максимальним розміром пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат, а також майже трирічного невиконання відповідачем рішення суду. Крім того вказав, що на протязі трьох років, він витратив та витрачає чимало особистого часу для захисту своїх прав та законних інтересів у судах, в тому числі витрачав та витрачає свій час, пов`язаний з участю в судових засіданнях, підготовкою відповідних матеріалів (заяв, відповідь на відзив, заперечень, клопотань, запитів та скарг на протиправні дії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області), отриманням копій рішень та виконавчих листів, поданням виконавчих листів для виконання, а також витрачає свої власні кошти (пенсію) на оплату юристам, через що не міг займатися своїми звичними справами, через постійне психологічне напруження, а також постійним перебуванням у роздратованому стані та стані депресії в цілому порушився його звичний ритм життя, який викликаний негативним впливом на стан його здоров`я, оскільки він є особою з інвалідністю внаслідок війни 3 групи. В результаті незаконних рішень, а також протиправних дій та бездіяльності встановленими судовими рішеннями Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року, яке набрало законної сили 24 січня 2022, Другого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2023 року та Харківського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року, від 22 листопада 2023 року та від 19 лютого 2024 року у справі № 520/10222/21, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області грубо порушили його конституційні права, що призвело до майже трирічного невиконання відповідачем рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у адміністративній справі № 520/10222/21, яке набрало законної сили 24 січня 2022 у зв`язку з чим, відповідач завдав йому душевних страждань, пов`язаних з неправильним обчисленням розміру пенсії і виплатою її у заниженому розмірі, що призвело до порушення його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. Завдану йому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області моральну шкоду він оцінює у 200 000,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2024 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 04.09.2024 відмовлено у задоволенні клопотання позивача\~ [PERSON] \~про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження. 26.09.2024 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшов Відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить: 1. Відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі; 2. Залучити в якості другого відповідача або третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області. На обгрунтування заперечень проти позову Позивача представник Відповідача зазначив, зокрема, що Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області (далі головне управління) як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року (далі - Закону № 2262-XII) у розмірі 70 % грошового забезпечення з 07.09.2019. Щодо наявної заборгованості за рішеннями суду повідомляє, що: по справі 520/10222/21 борг складає 2115,80 грн.; по справі 520/5959/22 борг складає 10147,00 грн.; по справі 520/5776/22 борг складає 52662,66 грн.; по справі 520/17625/23 борг складає 33999,68 грн.; по справі 520/5069/24 борг складає 58422,00 грн.; по справі 520/10079/23 борг складає 40878,60 грн.; по справі 520/6427/24 борг складає 11732,40 грн. Підсумок заборгованості по позивачу складає: 209\~958,14 грн. Відповідно до статті 8 Закону № 2262-XII виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно з частиною першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України». Згідно з пунктами 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Виплата заборгованості, обчисленої на виконання судових рішень, здійснюється органами Пенсійного фонду України, визначеними судом боржниками, в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. Станом на вересень поточного року бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік на 2024 рік не затверджено і на цей час діють: тимчасовий розпис доходів і видатків головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на 1 квартал 2024 року, затверджений наказом Пенсійного фонду України від 29 грудня 2023 року №218 «Про тимчасовий розпис доходів і видатків Пенсійного фонду України на І квартал 2024 року», тимчасовий розпис доходів і видатків головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на ІІ квартал 2024 року, затверджений наказом Пенсійного фонду України від 28 березня 2024 року №32 «Про тимчасовий розпис доходів і видатків Пенсійного фонду України на ІІ квартал 2024 року» та тимчасовий розпис доходів і видатків головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на ІІІ квартал 2024 року, затверджений наказом Пенсійного фонду України від 28.06.2024 року №77 «Про тимчасовий розпис доходів і видатків Пенсійного фонду України на ІІІ квартал 2024 року». Згідно вищезазначеного наказу видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду на І, ІІ, та ІІІ квартали поточного року не передбачено. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Згідно з частиною першою ст. 3 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до підпунктів 4, 5 пункту 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує своєчасне та в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються коштом Фонду та з інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами); здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Таким чином, виплати здійснює Головне управління Пенсійного фонду України винятково за рахунок коштів Фонду та з інших джерел, визначених законодавством. Згідно зі статтями 23, 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було виконано рішення суду в межах покладених на управління зобов`язань. Однак Пенсійний фонд України станом на момент постановлення цієї ухвали вказану суму в повному обсязі ГУ ПФУ в Харківській області не перерахував. Крім того, що у випадку надходження грошових коштів на рахунок відповідача за відповідним цільовим призначенням, ГУ ПФУ автоматизованим способом, пропорційно обсягу виділених з державного бюджету коштів та кількості отримувачів, здійснює розрахунок та часткову виплату заборгованості. Отже, відповідач в особі начальника ГУ ПФУ в Харківській області вживав заходів для виплати заборгованості, а фактична невиплата заборгованості зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості прийняття. Тому, за умови дотримання ГУ ПФУ в Харківській області встановленого порядку виконання судового рішення, рішення щодо накладення штрафу на керівника управління є передчасним, оскільки жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Аналогічну позицію Верховний Суд України висловлював, зокрема, в ухвалі від 19.05.2015 року у справі № 21-1044а15 та в постанові від 22.11.2016 року у справі № 804/5081/13-а та підтримав Верховний Суд, зокрема, у постановах від 24.01.2018 року у справі № 405/3663/13-а, від 16.07.2018 року у справі № 811/1469/18, від 23.04.2020 року у справі № 560/523/19 та ухвалі від 23.01.2021 року у справі №611/26/17. Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про наявність вини, тобто умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях посадової особи суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення саме цієї посадової особи від виконання рішення суду. Зважаючи на приписи наведених положень процесуального закону, з урахуванням характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи, колегія суддів не вбачає наявності таких підстав. Відповідно до статей 116, 117 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує виконання законів України, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики та політики у сфері соціального захисту, розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, видає в межах своєї компетенції постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Зазначені повноваження Уряду деталізовані у частині першій ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та полягають у забезпеченні проведення державної соціальної політики шляхом вжиття заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечення соціального захисту громадян; забезпеченні підготовки проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпеченні розробки та виконання державних програм соціальної допомоги, зокрема, особам з інвалідністю, пенсіонерам та інших непрацездатним і малозабезпеченим верствам населення. Відповідно до Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 № 21-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.09.2009 за № 897/16913 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 09.12.2021 № 35-1) (зі змінами) (далі\~Порядок), кошти Державного бюджету України передбачаються в бюджеті Пенсійного фонду України в обсягах, визначених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Станом на вересень поточного року бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік на 2024 рік не затверджено і на цей час діють: тимчасовий розпис доходів і видатків головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на 1 квартал 2024 року, затверджений наказом Пенсійного фонду України від 29 грудня 2023 року №218 «Про тимчасовий розпис доходів і видатків Пенсійного фонду України на І квартал 2024 року», тимчасовий розпис доходів і видатків головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на ІІ квартал 2024 року, затверджений наказом Пенсійного фонду України від 28 березня 2024 року №32 «Про тимчасовий розпис доходів і видатків Пенсійного фонду України на ІІ квартал 2024 року» та тимчасовий розпис доходів і видатків головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на ІІІ квартал 2024 року, затверджений наказом Пенсійного фонду України від 28.06.2024 року №77 «Про тимчасовий розпис доходів і видатків Пенсійного фонду України на ІІІ квартал 2024 року». Згідно вищезазначеного наказу видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду на І, ІІ, та ІІІ квартали поточного року не передбачено. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили, згідно з абзацом 2 пункту 7 розділу ІІ Порядку. Верховний Суд у постанові від 3 травня 2018 року у справі № 805/402/18 зазначив, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2020 року у справі № 800/320/17 зазначила, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд. Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. Верховний Суд у постанові від 6 травня 2019 року у справі № 826/9960/15 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду. Зважаючи на приписи наведених положень процесуального закону, з урахуванням характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи, оскільки відповідачем надані докази виконання рішеннь і вжиття заходів залежних від ГУ ПФУ щодо виплати заборгованості вважаємо вимоги позивача в цій частині безпідставними. До суду не надано жодних доказів того, що відповідач умисно не виконує рішення суду в частині виплати заборгованості. В ухвалі Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 16 липня 2018 року у справі № 811/1469/18 зазначено, що Верховний Суд України у своїх постановах (справи №21-1044а15, №21-2630а15, №21-5118а15, №804/5081/13-а) неодноразово вказував, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. З урахуванням позиції Верховного Суду, наведеної в постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 560/523/19, встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в цій справі може призвести лише до встановлення відповідачу строку для подання звіту про виконання судового рішення, але не до накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу, що не призведе до відновлення порушених прав позивача. При цьому, як було зазначено вище, відповідачем вжито залежних від нього заходів щодо виконання судового рішення. Подальші заходи щодо виділення коштів із Державного бюджету на фінансування даного судового рішення не залежить від діяльності ГУ ПФУ. Дана ситуація зумовлена дефіцитом бюджетних призначень на фінансування таких виплат у загальнодержавному масштабі. Отже, невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів при фактичної відсутності таких коштів у боржника не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки боржник не мав фінансової можливості виконати судове рішення. Посилаючись на ст.56 Конституції України, ч.1 ст.22, ст.23, 1167 Цивільного кодексу, постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", правові позиції, висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року по справі № 804/2252/14, від 21.02.2019 року по справі №670/499/16-а, від 28.02.2019 року по справі №804/7085/16, вважав, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, та зокрема позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди саме діями відповідача. При цьому, сам по собі факт протиправної поведінки відповідача на думку позивача, не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. Також просили долучити в якості другого відповідача або третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, оскільки заявлені позовні вимоги можуть вплинути на права та обов`язки особи яка не є стороною по справі (а.с.82-99). 30.09.2024 від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій Позивач просив: Відхилити відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на позовну заяву [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у цивільній справі № 953/7986/24; Позовні вимоги - задовольнити у повному обсязі, посилаючись при цьому на те, що про винесену судом ухвалу про відкриття провадження відповідачу було відомо 05 вересня 2024 року. Тільки 26 вересня 2024 року з пропущенням строків, які визначив суд відповідачу для подання відзиву на позовну заяву, до зареєстрованого Електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» надійшов з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області відзив на позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Вказав, що він повністю підтримує все викладене у позовній заяві від 28.08.2024 та вважає, що поданий 26.09.2024 відповідачем відзив на позовну заяву до зареєстрованого Електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» не спростовує ні яким чином наведені та долучені до позовної заяви докази, а тільки підтверджує подальші протиправні дії та бездіяльність відповідача, а отже відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди повинен бути відхилений (а.с.103-110). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 09.10.2024 клопотання представників відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задоволено частково. Залучено в якості третьої особи на стороні відповідача Державну казначейську службу України (ЄДРПОУ 37567649, 01601, м.Київ, вул. Бастіонна, буд.6) до участі у справі за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В іншій частині клопотання відмовлено (а.с.122). 18.10.2024 від третьої особи - Державної казначейської служби до суду надійшли письмові пояснення у справі (а.с.132-135), у яких просив: Прийняти письмові пояснення Казначейства та врахувати його при розгляді справи; Відмовити Позивачу в позовних вимогах в повному обсязі, зазначивши, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17. Крім того, Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 641/4272/19 (застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справах № 242/4741/16-ц та № 641/8857/17) дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган. Відповідно до п.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 №845 (далі-Порядок). Безспірне списання коштів за рішеннями суду з державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам здійснюється Казначейством у відповідності з п.35, 38, 39 Порядку. Відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду у справі №910/23967/16 та Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц, від 02.06.2021 у справі № 215/3408/18, від 08.08.2021 у справі № 751/7182/19, від 11.08.2021 у справі №352/2255/19, від 18.08.2021 у справах № 200/8310/18 і № 591/6891/18, від 13.07.2022 у справі № 757/24363/20, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 25.01.2023 у справі № 753/22826/19 не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (ч.1 ст. 23 Бюджетного кодексу України). Зокрема, у Законі України «Про Державний бюджет України на 2024» передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» (далі - КПКВК 3504030). Закон України Про Державний бюджет України на 2024 рік приймався в умовах воєнного стану, тому видатки державного бюджету першочергово були спрямовані на національну безпеку, оборону та на здійснення заходів пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення Позивача за рахунок Держави. Вищезазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі N 489/2492/17 (провадження N 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі N 464/6863/16 (провадження N 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі N 205/119/17 провадження N 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі N 607/14493/16-ц (провадження N 61- 12051св18). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду зазначеної у Постанові від 03.07.2019 у справі №676/1557/16-ц, обов`язок нараховувати, перераховувати та виплачувати пенсію має пенсійний орган відповідно до пенсійного законодавства. Компенсація шкоди, спричиненої невиконанням пенсійним органом зобов`язання щодо строків пенсійних виплат проводиться на підставі ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМ України від 21.02.2001 №159 (із змінами). Згідно ст.1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі-ЗУ Документ сформований в системі «Електронний суд» 18.10.2024 4 №1058-IV), пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати. Пункт 2 статті 24 ЗУ №1058-IV визначає, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Відповідно до ст.6 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.7 Порядку 159, компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, зокрема: коштів Пенсійного фонду, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. Згідно ст. 7 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ про стягнення періодичних платежів може бути самостійно надісланий стягувачем безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю, фізичній особі, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. У разі наявності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів або заперечення її розміру боржником стягувач має право пред`явити виконавчий документ для примусового виконання. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами) визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок). Згідно п.1 Порядку, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Державною Казначейською службою України (далі-Казначейство) та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання; Разом з цим, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не обслуговується в органах Казначейства, тому списання коштів з їх рахунків у банках неможливо. Рішення судів зобов`язального характеру, згідно ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» виконуються органами виконавчої служби. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» за КПКВ 3504030 передбачені видатки для Казначейства на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Щодо стягнення шкоди зазначив, що у своїй позовній заяві Позивач зазначає, що оскільки судовим рішенням Харківського окружного адміністративного суду визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області щодо невиконання невиплати пенсії в повному обсязі. Однак, сам лише факт порушення прав Позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Безумовно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють шкоду. Тому, слід взяти до уваги, що Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово вказував, що відшкодування шкоди може здійснюватися не лише у формі грошової компенсації, а й у іншій формі. Встановлення факту порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування шкоди (рішення у справі «Нєдбала проти Польщі» від 04 липня 2000 року, «Джабарі проти Туреччини» від 11 липня 2000 року, «Єрошкіна проти України» від 18 червня 2009 року). Визнання судом протиправною протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області стосується виключно сфери виконуваних ним функцій, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Проте, Позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань, тощо) та не надав належних доказів понесених моральних втрат (покази свідків, висновків експерта, тощо). Відповідно до постанови Верховного суду у справі №335/11779/16-ц сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Отже, тривале невиконання рішення суду, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є достатньою підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. За результатом поданих позивачем доказів по справі вважає, що на даному етапі подальше виконання рішення суду від відповідача не залежить, оскільки це можливо буде лише після виділення Пенсійним фондом України відповідних коштів. При цьому Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснило всі необхідні дії, направлені на виконання рішення суду. Невиконання судового рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин. Покладання у такій ситуації на відповідача, який не є розпорядником бюджетних коштів, обов`язку відшкодування шкоди також не відповідає нормі ст. 19 Конституції України та по суті є подвійним стягненням. Ухвалою Київського\~районного суду\~м.Харкова\~від 01.11.2024\~року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до\~Головного управління\~Пенсійного фонду\~України в\~Харківській області,\~третя особа\~на стороні\~відповідача:\~Державна казначейська\~служба Українипро відшкодування матеріальної та моральної шкоди та призначити справу до судового розгляду по суті (а.с.148). Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у Відзиві на позовну заяву. У судове засідання представник третьої особи Державної казначейської служби не з`явився, про час та місце підготовчого засідання повідомлений судом своєчасно та належним чином, у поданих до суду письмових поясненнях просив розгляд справи проводити без участі представника Казначейства (а.с.132-135). Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Рішенням Харківського окруджного адміністративного суду від 30.08.2021 у справі №520/10222/21 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо обмеження пенсії [PERSON] максимальним розміром. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити з 07.09.2019 перерахунок та виплату пенсії [PERSON] без обмеження максимальним розміром з урахуванням раніше проведених виплат. В іншій частині позову відмовлено (а.с.17-19). Рішення набуло чинності 24.01.2022 року (а.с.20). Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 заяву [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2023 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 по справі № 520/10222/21 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву [PERSON] про встановлення судового контролю задоволено. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області протягом одного місяця з дня прийняття цієї постанови подати до Харківського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Харківського кружного адміністративного суду від 30.08.2021 у справі № 520/10222/21 (а.с.40-42). Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 заяву [PERSON] , подану в порядку ст.383 КАС України у справі за адміністративним позовом [PERSON] у порядку ст.382 КАС України у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у адміністративній справі № 520/10222/21, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у адміністративній справі № 520/10222/21, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити з 07.09.2019 перерахунок та виплату пенсії [PERSON] без обмеження максимальним розміром з урахуванням раніше проведених виплат (а.с.43-44). Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 клопотання [PERSON] по накладення штрафу у порядку судового контролю \~\~за виконанням судового рішення у справі за адміністративним позовом [PERSON] \~\~до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Відмовлено у затвердженні звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі №520/10222/21. Встановлено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Харківській області новий строк подання звіту про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі №520/10222/21 за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області протягом шістдесяти днів \~\~з дня отримання копії даної ухвали подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі № 520/10222/21 за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. В іншій частині клопотання відмовлено (а.с.45-49). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження. За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу». Згідно з приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Норми ст.ст.1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази. Зазначене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18). При цьому, факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивач, як на підставу задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Згідно до\~правових висновків\~Верховного Суду,\~викладені у\~постановах від\~23.12.2019\~у справі\~№ 752/4110/17\~(провадження\~№ 61-20325св18)\~та від\~12.03.2020\~у справі\~№757/74887/17-ц\~(провадження\~№ 61-11090св19), суд зазначає,\~що невиконання\~рішення суду\~не може\~напряму ототожнюватися\~із завданою\~позивачеві майновою\~шкодою,\~оскільки остаточно\~не втрачена\~можливість стягнення\~грошових коштів\~з боржників.\~Невиплачені позивачеві\~кошти на\~виконання судових\~рішень,\~ухвалених на\~його користь,\~не є\~майновою шкодою,\~яка підлягає\~відшкодуванню на\~підставі ст.ст.\~1173,\~1174\~ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній\~\~ особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через\~\~ неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.\~\~ Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Таким чином, позивач має довести наявність такої шкоди, протиправну поведінку заподіювана, наявність причинного в`язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювана. Покладання такого обов`язку передбачено статтею 81 ЦПК України, частиною шостою якої також вказано, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що Позивачем не надано доказів заподіяння Відповідачем внаслідок невиконання судового рішення моральних та фізичних страждань або втрат майного чи немайнового характеру, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). При цьому, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Outcome: approved