Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Гіль Дмитро Володимирович, приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Руслан Вікторович, [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 24.08.1974 року позивач з [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі. [INFO] померла мати відповідачки - [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину в рівних частках прийняли її доньки - [PERSON] та [PERSON] . 10.02.2015 року [PERSON] без згоди позивача та без згоди [PERSON] уклала договір дарування з спільним з позивачем сином - [PERSON] . За змістом цього договору відповідачка подарувала сину 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 23.03.2019 року згідно договору купівлі-продажу [PERSON] придбала у [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] і приватизовану земельну ділянку з кадастровим номером 5310900000:50:075:0122 загальною площею 0,0340 га за вказаною адресою. [INFO] [PERSON] загинув. Спадкова справа відкрита приватним нотаріусом Гіль Д.В. Спадщину прийняв позивач, відповідачка та [PERSON] . Позивач посилається у позові, що 10.02.2015 року [PERSON] без його згоди уклала договір дарування з сином - [PERSON] . Окрім того, майно, яке отримала в спадщину відповідачка від померлої матері [PERSON] , відрізняється від майна, яке було подароване сину (самочинно збудовано тамбур та прибудова до житлового будинку), що є порушенням прав позивача. Просить визнати недійсним договір (правочин) дарування, укладений 10.02.2015 р між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В., згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 03 червня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 01 липня 2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився. Був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Представник позивача, адвокат Огризков А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. В судовому засіданні відповідачка пояснила суду, що вона разом з сестрою від матері отримала спадщину - по 1/2 частині житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 10.02.2015 року [PERSON] уклала договір дарування з сином - [PERSON] . При укладанні договору дарування порушень закону не було. Чоловік [PERSON] - позивач по справі, знав про договір дарування. 10.10.2023 син сторін по справі - [PERSON] загинув. Вона разом з позивачем прийняла спадщину, подавши відповідні заяви до нотаріуса. Як з`ясувалося, спадщину прийняла [PERSON] . За яких обставин [PERSON] одружилася з їх сином невідомо. Син за життя ніколи не виявляв бажання одружитися з цією жінкою. [PERSON] позабирала усі речі з спірного будинку, не була на похованні [PERSON] . Після того, як [PERSON] нанесла тілесні ушкодження доньці відповідачки, було порушено кримінальну справу. Де зараз знаходиться [PERSON] невідомо. Відповідачка не бажає, щоб спірний будинок належав [PERSON] . Надала суду заяву про визнання позовних вимог (а.с.147,172). В судове засідання треті особи: приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В., приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Р.В., [PERSON] не з`явилися. Були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 24.08.1974 року позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] (а.с.16). [INFO] померла мати відповідачки - [PERSON] (а.с.30). Після смерті [PERSON] спадщину в рівних частках (по 1/2 частині житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] ) прийняли її доньки - [PERSON] та [PERSON] (а.с.31,32). 10.02.2015 року [PERSON] уклала договір дарування з спільним з позивачем сином - [PERSON] . За змістом цього договору відповідачка подарувала сину 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.50). 23.03.2019 року згідно договору купівлі-продажу [PERSON] придбала у [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] і приватизовану земельну ділянку з кадастровим номером 5310900000:50:075:0122 загальною площею 0,0340 га за вказаною адресою (а.с.51,52,54,55). [INFO] [PERSON] загинув (а.с.62). Спадкова справа відкрита приватним нотаріусом Гіль Д.В. (а.с.157). Спадщину прийняв позивач, відповідачка та [PERSON] (а.с.158,159,168). Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до змісту статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тобто, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті\~203 цього\~Кодексу. Недійсним\~є правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. У\~випадках,\~встановлених цим\~Кодексом,\~нікчемний правочин\~може бути\~визнаний судом\~дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17). За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування. Позивач не\~довів суду,\~що при\~укладанні договору\~дарування 10.02.2015\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~в момент\~вчинення правочину\~стороною (сторонами)\~було недодержано\~вимог,\~які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті\~203 ЦК України. Окрім того, позивачем не доведено, що вказаний договір дарування вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини. Позивач не довів суду, що на момент укладання договору дарування 10.02.2015 між [PERSON] та [PERSON] були порушені його права, адже він не був стороною правочину та не був власником майна, яке було передано за цим договором. За правилами ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 08.06.2022 року у справі № 1303/1459/12). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були повно та всебічно досліджені в судовому засіданні й надавши їм належну оцінку, відповідно до норм матеріального й процесуального права, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається як на підставу позову, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування від 10.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову суд відмовляє в повному обсязі.

Outcome: dismissed