Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 14 червня 2024 року звернувся до суду з позовом до відповідачів Дніпропетровської обласної прокуратури і Державної казначейської служби України про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що 05 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань слідчими Першого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві було внесено відомості за ч. 2 ст. 364 КК України, кримінальне провадження № 62019170000000811, щодо зловживання службовим становищем з боку службових осіб Держаудитслужби на території Дніпропетровської області, чим спричиняються тяжкі наслідки. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалось групою прокурорів Дніпропетровської обласної прокуратури. 08 вересня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком І.І. за погодженням з прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком О.Ю. повідомлено позивачу [PERSON] про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме: злочинної недбалості, що виразилась у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам. 08 вересня 2020 року слідчими ТУ ДБР у м. Дніпрі було проведено обшук за місцем роботи позивача [PERSON] у приміщенні КП «Еко Дніпро» адресою: м. Дніпро, вул. Будівельників, буд. 23. Крім того, 08 вересня 2020 року ТУ ДБР у м. Дніпрі, було проведено обшук за участю позивача [PERSON] адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2020 клопотання слідчого ТУ ДБР у м. Дніпрі про застосування запобіжного заходу цілодобового домашнього арешту по кримінальному провадженню № 62019170000811 від 05 вересня 2019 року задоволено частково; застосовано до підозрюваного [PERSON] запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час 22.00 години до 06.00 наступного дня; строком з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року. В подальшому у кримінальному провадженні № 62019170000000811 від 05 вересня 2019 року 10 грудня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі [PERSON] складно обвинувальний акт, який затверджено прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком Ю.О. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року по справі № 204/8453/20, описки у якому виправлено ухвалою того ж суду від 12 квітня 2023 року у справі № 204/8453/20, у кримінальному провадженні № 62019170000811 від 05 вересня 2019 року: [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України; [PERSON] \~ \~ \~ \~визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.191, ч. 1 ст. 366 КК України; [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні передбаченому ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року по справі № 204/8453/20 у кримінальному провадженні № 62019170000000811 від 05 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення; виправдувальний вирок Красногвардійського районного Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року відносно [PERSON] за ч.2 ст. 367 КК України, [PERSON] за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, [PERSON] за ч. 2 ст. 364 КК України і ч. 2 ст. 366 КК України - залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року по справі №204/8453/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року щодо [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з відмовою від касаційної скарги. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, який набрав законної сили, було встановлено, що слідчий орган, за яким визначено підслідність, так і прокурор, який здійснює процесуальне керівництво за цим органом, діяли поза межами свої повноважень. Зібрані після 24 червня 2020 року у ході досудового розслідування докази, в тому числі протоколи обшуків від 08 вересня 2020 року є недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. З ст. 87 КПК України як такі, що зібрані (отримані) не уповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого порядку. Проведення досудового розслідування з порушенням правил підслідності за процесуальним керівництвом прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури не мало породжувати такі правові наслідки, як повідомлення [PERSON] 08 вересня 2020 року про підозру, надання слідчим за дорученням не уповноваженого належним чином прокурора [PERSON] доступу до матеріалів досудового розслідування. Отже, [PERSON] висунуто обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури з порушенням органом досудового розслідування правил підслідності та за фактичного відсутності повноважень у прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури на здійснення процесуального керівництва у даному провадженні, який в подальшому затвердив обвинувальний акт. Недотримання положень процесуального закону при повідомленні [PERSON] про підозру, слід розглядати як відсутність такого повідомлення взагалі, що в свою чергу унеможливлювало й пред`явлення йому обвинувачення та складання відносно [PERSON] за вказаних обставин обвинувального акту є грубим порушенням його права на захист. Таким чином, виправдувальним вироком суду, який набрав законної сили, було встановлено, що пред`явлення позивачу [PERSON] підозри, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 \~ \~ \~ \~ст. 367 КК України, в рамках кримінального провадження № 62019170000000811 від 05 вересня 2019 року, застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час у період з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року та пред`явлення [PERSON] обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, було незаконним, оскільки вказані дії проводились не уповноваженими органами та з недотриманням належної процедури. Зважаючи на те, що внаслідок безпідставного та незаконного кримінального переслідування позивача в межах кримінального провадження № 620191700000811 від 05 вересня 2019 року, обмеження прав позивача неправомірним проведенням обшуку і по застосуванням до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту тривалого строку провадження по справі, завдали позивачу моральної шкоди, яке підлягає відшкодування за рахунок держави. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконно тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального проваджень виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоді громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Таким чином, [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення йому про підозру, набрання законної сили виправдувальним вироком суду. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 23, 1167, 1176 ЦК України. Зважаючи на те, що 08 вересня 2020 року повідомлено позивачу [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а ухвала Дніпровського апеляційного суду, яка залишила без змін виправдувальний вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, постановлена 28 квітня 2022 року, можна дійти висновку, що позивач протягом 19 місяців та 20 днів без відповідної правової підстави перебував під незаконним кримінальним переслідуванням. У зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, дії яких згодом визнані незаконними, [PERSON] зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних моральних страждань. Враховуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і фактів проведення у позивача обшуків і застосування до нього домашнього арешту зокрема, значні порушення життєвого укладу, характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав та виходячи із засад розумності і справедливості, на користь позивача [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України має бути стягнуто компенсацію завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди в розмірі 1 000\~000.00 грн. Мінімальний розмір відшкодування, який визначений законодавцем, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом, не відповідає її моральним стражданням. Він зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій, почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; дружнього спілкування з товаришами). Факт притягнення в якості обвинуваченого був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки з оточуючими. Під час перебування під слідством та судом внаслідок сукупності обставин значно погіршився його стан здоров`я. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідачів. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що їй завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, їй спричинені душевні страждання, відповідачі відшкодовувати її відмовилися. Вважає такі дії відповідачів не законними, просила стягнути зазначену моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури в суді і в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнала, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх інших прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавали. Позовні вимоги не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні і письмовому зверненні до суду підтримав позицію прокуратури, позовні вимоги не визнали, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх інших прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавали. Позовні вимоги не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і його представника, представників відповідачів, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що 05 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань слідчими Першого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві було внесено відомості за ч. 2 ст. 364 КК України, кримінальне провадження № 62019170000000811 щодо зловживання службовим становищем з боку службових осіб Держаудитслужби на території Дніпропетровської області, чим спричиняються тяжкі наслідки. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалось групою прокурорів Дніпропетровської обласної прокуратури. 08 вересня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком І.І. за погодженням з прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком О.Ю. повідомлено позивачу [PERSON] (і інш.) про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме: злочинної недбалості, що виразилась у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам. 08 вересня 2020 року слідчими ТУ ДБР у м. Дніпрі було проведено обшук за місцем роботи позивача [PERSON] у приміщенні КП «Еко Дніпро» адресою: м. Дніпро, вул. Будівельників, буд. 23. Крім того, 08 вересня 2020 року ТУ ДБР у м. Дніпрі, було проведено обшук за участю позивача [PERSON] адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2020 клопотання слідчого ТУ ДБР у м. Дніпрі про застосування запобіжного заходу цілодобового домашнього арешту по кримінальному провадженню № 62019170000811 від 05 вересня 2019 року задоволено частково; застосовано до підозрюваного [PERSON] запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час 22.00 години до 06.00 наступного дня; строком з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року. В подальшому у кримінальному провадженні № 62019170000000811 від 05 вересня 2019 року 10 грудня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі [PERSON] складно обвинувальний акт, який затверджено прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком Ю.О. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року по справі № 204/8453/20, описки у якому виправлено ухвалою того ж суду від 12 квітня 2023 року у справі № 204/8453/20, у кримінальному провадженні № 62019170000811 від 05 вересня 2019 року: [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України; [PERSON] \~ \~ \~ \~визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.191, ч. 1 ст. 366 КК України; [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні передбаченому ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року по справі № 204/8453/20 у кримінальному провадженні № 62019170000000811 від 05 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення; виправдувальний вирок Красногвардійського районного Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року відносно [PERSON] за ч.2 ст. 367 КК України, [PERSON] за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, [PERSON] за ч. 2 ст. 364 КК України і ч. 2 ст. 366 КК України - залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року по справі № 204/8453/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року щодо [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з відмовою від касаційної скарги. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року по справі № 204/8453/20 виправлено описку, допущену у мотивувальній частині вироку від 07 лютого 2022 року. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, який набрав законної сили, було встановлено, що слідчий орган, за яким визначено підслідність, так і прокурор, який здійснює процесуальне керівництво за цим органом, діяли поза межами свої повноважень. Зібрані після 24 червня 2020 року у ході досудового розслідування докази, в тому числі протоколи обшуків від 08 вересня 2020 року є недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. З ст. 87 КПК України як такі, що зібрані (отримані) не уповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого порядку. Проведення досудового розслідування з порушенням правил підслідності за процесуальним керівництвом прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури не мало породжувати такі правові наслідки, як повідомлення [PERSON] 08 вересня 2020 року про підозру, надання слідчим за дорученням не уповноваженого належним чином прокурора [PERSON] доступу до матеріалів досудового розслідування. Отже, [PERSON] висунуто обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури з порушенням органом досудового розслідування правил підслідності та за фактичного відсутності повноважень у прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури на здійснення процесуального керівництва у даному провадженні, який в подальшому затвердив обвинувальний акт. Недотримання положень процесуального закону при повідомленні [PERSON] про підозру, слід розглядати як відсутність такого повідомлення взагалі, що в свою чергу унеможливлювало й пред`явлення йому обвинувачення та складання відносно [PERSON] за вказаних обставин обвинувального акту є грубим порушенням його права на захист. Таким чином, виправдувальним вироком суду, який набрав законної сили, було встановлено, що пред`явлення позивачу [PERSON] підозри, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 \~ \~ \~ \~ст. 367 КК України, в рамках кримінального провадження № 62019170000000811 від 05 вересня 2019 року, застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час у період з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року та пред`явлення [PERSON] обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, було незаконним, оскільки вказані дії проводились не уповноваженими органами та з недотриманням належної процедури. Зважаючи на те, що внаслідок безпідставного та незаконного кримінального переслідування позивача в межах кримінального провадження № 620191700000811 від 05 вересня 2019 року, обмеження прав позивача неправомірним проведенням обшуку і по застосуванням до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту тривалого строку провадження по справі, завдали позивачу моральної шкоди, вона (вказана шкода) підлягає відшкодування за рахунок держави. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених законом. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встанови розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у виправдувальному вироку від 07 лютого 2022 року по справі № 204/8453/20 та Дніпровський апеляційний суд в ухвалі від 28 квітня 2022 року по справі № 204/8453/20 встановили, що матеріали кримінального провадження № 62019170000000811 не містять доказів, що доводять вчинення [PERSON] інкримінованого кримінального правопорушення, а повідомлення позивачу про підозру, проведення обшуків за місцем його роботи ймовірному місці проживання, застосування до [PERSON] запобіжного заходу вигляді домашнього арешту протягом 60 днів та пред`явлення [PERSON] обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. З67 КК України, було незаконним, оскільки вказані дії проводились з порушенням підслідності, не уповноваженими особами та з порушенням визначеного кримінальним процесуальним законом порядку. Таким чином, [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення йому про підозру, набрання законної сили виправдувальним вироком суду. Період за який позивачеві відшкодовується моральна шкода, необхідно розраховувати з 08 вересня 2020 року до 28 квітня 2022 року (19 місяців та 20 днів), тому розмір завданої позивачеві моральної шкоди відповідно до статті 13 Закону № 266/94-ВР не може становити менше ніж 139 633 грн. (19 місяців х 7 100 грн. = 134900 грн.; 20 днів х7100 грн./З0=4733 грн.; 134900 + 4733= 139633 грн.). В той же час, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й розмір відшкодування. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 23, 1167, 1176 ЦК України. Зважаючи на те, що 08 вересня 2020 року повідомлено позивачу [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а ухвала Дніпровського апеляційного суду, яка залишила без змін виправдувальний вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, постановлена 28 квітня 2022 року, можна дійти висновку, що позивач протягом 19 місяців та 20 днів без відповідної правової підстави перебував під незаконним кримінальним переслідуванням. Крім того, позивач [PERSON] також був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано домашній арешт протягом 60 днів та покладено на позивача наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, а також суду за першою вимогою; не відлучатися з місця мешкання за адресою: [ADDRESS] у нічний час з 22.00 години до 6.00 години наступного дня; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. Таким чином, у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, дії яких згодом визнані незаконними, [PERSON] зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних моральних страждань. Отже, враховуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і фактів проведення у позивача обшуків і застосування до нього домашнього арешту зокрема, значні порушення життєвого укладу, характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав та виходячи із засад розумності і справедливості, на користь позивача [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України має бути стягнуто компенсацію завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди в розмірі 1 000\~000.00 грн. Мінімальний розмір відшкодування, який визначений законодавцем, на думку позивача, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом, не відповідає його моральним стражданням. Він зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій, почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; дружнього спілкування з товаришами). Факт притягнення в якості обвинуваченого був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки з оточуючими. Під час перебування під слідством та судом внаслідок сукупності обставин значно погіршився його стан здоров`я. Враховуючи зазначене, позивач стверджує, що йому була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо неї, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, і, враховуючи вік та стан здоров`я, вимоги розумності, виваженості, справедливості, вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди мають бути стягнені в зазначеному ним розмірі. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Діяльність/бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області як уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалось конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Допущені працівниками поліції і прокуратурою Дніпропетровської області як державним органом прояви байдужості, що призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Позивач вважає, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідачів. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що їй завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, їй спричинені душевні страждання, відповідачі відшкодовувати її відмовилися. Вважає такі дії відповідачів не законними, просила стягнути зазначену моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Позивач й досі не може збагнути, навіщо органи досудового розслідування та прокуратури так вчиняли відносно нього, під час допитів в якості обвинуваченого змушували її зізнатися у вчиненні злочинів, яких він не скоював. Йому дуже боляче було сприймати такі факти. Він не міг спокійно спати, став знервованим, підозрілим у стосунках з людьми, постійно очікував якісь неприємності (їх і так вже хватало - притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під слідством, обшуки, допити під час слідства і т.д.), тобто ним заволоділи страхи повторення травмуючих подій, що його можуть обманути, образити, осудити та позбавити волі. Позивач, фактично, був позбавлений повноцінно та адекватно сприймати події, в результаті чого він був позбавлений можливості ведення звичного способу проживання. Внаслідок допущених відносно нього порушень зі сторони правоохоронних органів в його житті виникли значні перешкоди можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, якими були обумовлені тривалі негативні зміни психоемоціональної та соціальної сфер його існування, в результаті чого йому були спричинені інтенсивні негативні психоемоціональні переживання, тобто моральні страждання. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідач відшкодовувати її відмовився. Вважає такі дії відповідача не законними, просив стягнути з відповідача моральну шкоду, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 121 Конституції України передбачено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді і представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно - розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах. Відповідно до статті 3 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами. Органи прокуратури у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають із загальновизначених норм міжнародного права, а також укладених Україною міжнародних договорів. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань, зокрема, гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально - економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина. Боротьба зі злочинами та іншими правопорушеннями, що посягають на честь, гідність, життя та здоров`я, власність громадян та юридичних осіб, є однією з основних функцій держави. Успішність такої боротьби значною мірою залежить від ефективної діяльності, спеціально уповноважених на те органів прокуратури. Саме тому, що ця боротьба повинна вестися не довільними, а лише законними методами, - Конституцією України, на прокуратуру покладено функцію нагляду за додержанням законів органами, які проводять дізнання, досудове слідство. При цьому прокурор зобов`язаний сприяти розкриттю злочинів, захисту особи, її прав, свобод, власності, виконанню вимог закону про невідворотність відповідальності за вчинений злочин. У відповідності до статті 30 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Повноваження прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів органами, що здійснюють досудове розслідування, визначаються кримінальним процесуальним законодавством. Прокурор має право в необхідних випадках доручити керівникам органів досудового розслідування, внутрішніх справ, національної безпеки проведення у підвідомчих їм підрозділах перевірок з метою усунення порушень та забезпечення повторного розкриття діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення. Судом з`ясовано, що дійсно 05 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань слідчими Першого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві було внесено відомості за ч. 2 ст. 364 КК України, кримінальне провадження № 62019170000000811 щодо зловживання службовим становищем з боку службових осіб Держаудитслужби на території Дніпропетровської області, чим спричиняються тяжкі наслідки. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалось групою прокурорів Дніпропетровської обласної прокуратури. 08 вересня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком І.І. за погодженням з прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком О.Ю. повідомлено позивачу [PERSON] про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме: злочинної недбалості, що виразилась у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам. Також, 08 вересня 2020 року слідчими ТУ ДБР у м. Дніпрі було проведено обшук за місцем роботи позивача [PERSON] у приміщенні КП «Еко Дніпро» адресою: м. Дніпро, вул. Будівельників, буд. 23. Крім того, 08 вересня 2020 року ТУ ДБР у м. Дніпрі, було проведено обшук за участю позивача [PERSON] адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 202 клопотання слідчого ТУ ДБР у м. Дніпрі про застосування запобіжного заходу цілодобового домашнього арешту по кримінальному провадженню № 62019170000811 від 05 вересня 2019 року задоволено частково; застосовано до підозрюваного [PERSON] запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час 22.00 години до 06.00 наступного дня; строком з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року. В подальшому у кримінальному провадженні № 62019170000000811 від 05 вересня 2019 року 10 грудня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі [PERSON] складно обвинувальний акт, який затверджено прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком Ю.О. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року по справі № 204/8453/20, описки у якому виправлено ухвалою того ж суду від 12 квітня 2023 року у справі № 204/8453/20, у кримінальному провадженні № 62019170000811 від 05 вересня 2019 року: [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України; [PERSON] \~ \~ \~ \~визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.191, ч. 1 ст. 366 КК України; [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні передбаченому ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року по справі № 204/8453/20 у кримінальному провадженні № 62019170000000811 від 05 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення; виправдувальний вирок Красногвардійського районного Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року відносно [PERSON] за ч.2 ст. 367 КК України, [PERSON] за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, [PERSON] за ч. 2 ст. 364 КК України і ч. 2 ст. 366 КК України - залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року по справі №204/8453/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року щодо [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з відмовою від касаційної скарги. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року по справі № 204/8453/20 виправлено описку, допущену у мотивувальній частині вироку від 07 лютого 2022 року. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, який набрав законної сили, було встановлено, що слідчий орган, за яким визначено підслідність, так і прокурор, який здійснює процесуальне керівництво за цим органом, діяли поза межами свої повноважень. Зібрані після 24 червня 2020 року у ході досудового розслідування докази, в тому числі протоколи обшуків від 08 вересня 2020 року є недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. З ст. 87 КПК України як такі, що зібрані (отримані) не уповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого порядку. Проведення досудового розслідування з порушенням правил підслідності за процесуальним керівництвом прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури не мало породжувати такі правові наслідки, як повідомлення [PERSON] 08 вересня 2020 року про підозру, надання слідчим за дорученням не уповноваженого належним чином прокурора [PERSON] доступу до матеріалів досудового розслідування. Отже, [PERSON] висунуто обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури з порушенням органом досудового розслідування правил підслідності та за фактичного відсутності повноважень у прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури на здійснення процесуального керівництва у даному провадженні, який в подальшому затвердив обвинувальний акт. Недотримання положень процесуального закону при повідомленні [PERSON] про підозру, слід розглядати як відсутність такого повідомлення взагалі, що в свою чергу унеможливлювало й пред`явлення йому обвинувачення та складання відносно [PERSON] за вказаних обставин обвинувального акту є грубим порушенням його права на захист. Таким чином, виправдувальним вироком суду, який набрав законної сили, було встановлено, що пред`явлення позивачу [PERSON] підозри, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 \~ \~ \~ \~ст. 367 КК України, в рамках кримінального провадження № 62019170000000811 від 05 вересня 2019 року, застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час у період з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року та пред`явлення [PERSON] обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, було незаконним, оскільки вказані дії проводились не уповноваженими органами та з недотриманням належної процедури. Зважаючи на те, що внаслідок безпідставного та незаконного кримінального переслідування позивача в межах кримінального провадження № 620191700000811 від 05 вересня 2019 року, обмеження прав позивача неправомірним проведенням обшуку і по застосуванням до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту тривалого строку провадження по справі, завдали позивачу моральної шкоди, яке підлягає відшкодування за рахунок держави. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначаю спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлю Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної і результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконно тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального проваджень виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоді громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пунктів 1, 1-1 частини першої статті 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що з оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурату право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом у випадках постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завданні шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правої законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню: матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодуванні (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених законом. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно з частиною 4, 5 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру Аналогічні норми викладені у п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 996 року № 41. Згідно з частиною другою, третьою статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) роз`яснено, що законодавець визначив мінімальний чий розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тому суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на з верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), в березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встанови розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоко Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упре розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішує спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у виправдувальному вироку від 07 лютого 2022 року по справі № 204/8453/20 та Дніпровський апеляційний суд в ухвалі від 28 квітня 2022 року по справі № 204/8453/20 встановили, що матеріали кримінального провадження № 62019170000000811 не містять доказів, що доводять вчинення [PERSON] інкримінованого кримінального правопорушення, а повідомлення позивачу про підозру, проведення обшуків за місцем його роботи ймовірному місці проживання, застосування до [PERSON] запобіжного заходу вигляді домашнього арешту протягом 60 днів та пред`явлення [PERSON] обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. З67 КК України, було незаконним, оскільки вказані дії проводились з порушенням підслідності, не уповноваженими особами та з порушенням визначеного кримінальним процесуальним законом порядку. Таким чином, [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення йому про підозру, набрання законної сили виправдувальним вироком суду. Період за який позивачеві відшкодовується моральна шкода, необхідно розраховувати з 08 вересня 2020 року до 28 квітня 2022 року (19 місяців та 20 днів), тому розмір завданої позивачеві моральної шкоди відповідно до статті 13 Закону № 266/94-ВР не може становити менше ніж 139 633 грн. (19 місяців х 7 100 грн. = 134900 грн.; 20 днів х7100 грн./З0=4733 грн.; 134900 + 4733= 139633 грн.). В той же час, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й розмір відшкодування. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Вер Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. Зважаючи на те, що 08 вересня 2020 року повідомлено позивачу [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а ухвала Дніпровського апеляційного суду, яка залишила без змін виправдувальний вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, постановлена 28 квітня 2022 року, можна дійти висновку, що позивач протягом 19 місяців та 20 днів без відповідної правової підстави перебував під незаконним кримінальним переслідуванням. Крім того, позивач [PERSON] також був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано домашній арешт протягом 60 днів та покладено на позивача наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, а також суду за першою вимогою; не відлучатися з місця мешкання за адресою: [ADDRESS] у нічний час з 22.00 години до 6.00 години наступного дня; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. В той же час, виправдувальний вирок, який набрав законної сили відносно [PERSON] свідчить про безпідставність не тільки проведених обшуків 08 вересня 2020 року та застосування запобіжного заходу, але і взагалі кримінального переслідування [PERSON] . Таким чином, у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, дії яких згодом визнані незаконними, [PERSON] зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних моральних страждань. Отже, враховуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і фактів проведення у позивача обшуків і застосування до нього домашнього арешту зокрема, значні порушення життєвого укладу, характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав та виходячи із засад розумності і справедливості, на користь позивача [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України має бути стягнуто компенсацію завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, на думку позивача, в розмірі 1 000\~000.00 грн. Мінімальний розмір відшкодування, який визначений законодавцем, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом, не відповідає її моральним стражданням. Він зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій, почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; дружнього спілкування з товаришами). Факт притягнення в якості обвинуваченого був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки з оточуючими. Під час перебування під слідством та судом внаслідок сукупності обставин значно погіршився його стан здоров`я. Також моральні страждання виразились у тому, що позивач не міг добитись справедливості та винесення законного рішення суду в найкоротші строки, оскільки прокурором постійно заявлялися безглузді клопотання, вивчення додаткових документів, про що її адвокатом заявлялося постійно з першого ж судового засідання. А потім ще й оскарження законного вироку. [PERSON] був змушений звертатись до адвоката, брати участь у судових засіданнях та змінювати установлений спосіб свого життя. Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш непоправними вона зазначає страх, який залишиться назавжди - страх громадянина перед власною державою, адже всі незаконні рішення, дії (бездіяльність) працівників правоохоронних органів не були наслідком помилки. Враховуючи зазначене, позивач стверджує, що йому була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо неї, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, і потрібно врахувати вік та стан здоров`я, вимоги розумності, виваженості, справедливості. Правовою підставою для відшкодування моральної шкоди є положення ст. 1176 ЦК України, ст. 1.3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», та на 2021-2022 роки. Такий розрахунок розміру моральної шкоди законодавець вважає мінімальним та таким, що може відшкодувати збитки потерпілому від свавілля за наявності у нього мінімальних незручностей у організації свого життя. У даному ж випадку у потерпілого від незаконного перебування під судом і слідством мали місце дуже несприятливі наслідки: він досі має виправдовуватися перед знайомими та, навіть, сусідами за той випадок, коли вдома проводився обшук працівниками прокуратури у супроводі озброєних працівників поліції. З урахуванням вищевикладеного є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідачів. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що йому завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідачі відшкодовувати її відмовилися. Позивач й досі не може збагнути, навіщо органи досудового розслідування та прокуратури так вчиняли відносно нього, під час допитів в якості обвинуваченого змушували її зізнатися у вчиненні злочинів, яких він не скоював. Йому дуже боляче було сприймати такі факти. Він не міг спокійно спати, став знервованим, підозрілим у стосунках з людьми, постійно очікував якісь неприємності (їх і так вже вистачало - притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під слідством, обшуки, допити під час слідства і т.д.), тобто ним заволоділи страхи повторення травмуючих подій, що його можуть обманути, образити, осудити та позбавити волі. Позивач, фактично, був позбавлений повноцінно та адекватно сприймати події, в результаті чого він був позбавлений можливості ведення звичного способу проживання. Внаслідок допущених відносно нього порушень зі сторони правоохоронних органів в його житті виникли значні перешкоди можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, якими були обумовлені тривалі негативні зміни психоемоціональної та соціальної сфер його існування, в результаті чого йому були спричинені інтенсивні негативні психоемоціональні переживання, тобто моральні страждання. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Дії прокурора і працівників ДБР, поліції, як стверджує позивач, є безрозсудними, несумлінними, безпідставними, тобто протиправними, й завдають позивачу додаткову шкоду, яка полягає у наступному: безпідставному затягуванню вирішенню його кримінальної справи (ця шкода внаслідок порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод після рішення ЄСПЛ від 08 грудня 2018 року у справі «Аграчева та інші проти України»). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174, 1176 ЦК України. Така діяльність/бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області як уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалось конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Допущені працівниками поліції і прокуратурою Дніпропетровської області як державним органом прояви байдужості, що призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Європейський суд з прав людини у справі «Іванов проти України» вказав, що заявник зазнав нематеріальної шкоди, завданої у зв`язку з тривалим кримінальним провадженням проти нього. Суд, здійснюючи свою оцінку на засадах справедливості, як цього вимагає ст. 41 Конвенції, присуджує заявнику 4 800 євро за відшкодування нематеріальної шкоди. Відповідно до п. 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму громадян, що діють на час розгляду справи. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Національне законодавство передбачає відшкодування такої шкоди у повному обсязі, що відповідає положенню ст. 22 ЦК України. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Частиною другою цієї статті встановлено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження. Частиною п`ятою цієї статті чітко зазначено, що Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Частиною 1 статті 11 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В позовній заяві позивачем було надано докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. \~ \~ \~ \~Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Отже, позивачу була завдана моральна шкода, що полягає в вищезазначеному і встанволеному судом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верхового Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати. Частиною 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди. завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, відповідно до п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Доказами завдання позивачу моральної шкоди є документально підтверджені факти, які долучені до матеріалів справи, а доказом незаконності дій відповідачів є набуття чинності виправдувальним вироком. За змістом ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, а також моральної шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування щодо несвоєчасного винесення постанови про поновлення прав, обмежених під час кримінального провадження. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових \~ \~ \~ \~осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. На сьогодні таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких постановлено виправдувальний вирок. Відповідно до стаття Закону України № 266/94-ВР, громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З викладеного видно, що позивачу діями відповідачів було завдано моральної шкоди з підстав встановлених законодавцем. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підстави для відшкодування моральної шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок вести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана годи та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167, 1173, 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу дізнання, досудового слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст. 81 ЦПК України є обов`язком позивача. Ч. 6 ст. 82 ЦПК України встановлено виключний перелік рішень суду кримінальної юрисдикції, які є обов`язковими для суду. Такими рішеннями є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Вказані рішення є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому, частина 7 цієї статті містить застереження про те, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Позивачем доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року « [PERSON] ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Суд вважає можливим стягнути витрати позивача на правову допомогу саме при розгляді цієї цивільної справи, а не інших справ, в тому числі кримінальних чи інш.. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково, стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в безспірному порядку з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 500\~000 грн., в задоволенні решти вимог слід відмовити, судові витрати стосовно судового збору віднести за рахунок держави. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на підтвердження своєї позиції відповідачі суду не надали, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial