Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

ТзОВ «Глобал Спліт» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 20376,54 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 29.09.2017 року між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та [PERSON] укладена заява про надання кредиту «Кредитна картка» № 010/0642/82/0276498, згідно з умовами якої банк видав клієнту кредитну картку з встановленням максимального ліміту в розмірі 200000,00 грн. в межах якого встановлено поточний ліміт в розмірі 13800,00 грн. Відповідно до умов заяви позичальник з дати початку кредитування має право отримати, а банк зобов`язаний за відсутності коштів на картковому рахунку № [NUMBER] надати позичальнику в межах поточного ліміту кошти, а позичальник зобов`язаний повернути банку кредит та сплатити відсотки за їхнє користування. Банк виконав взяті на себе зобов`язання за вказаною заявою та надав відповідачу кредитні кошти. В подальшому 09.04.2020 року між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ТзОВ «ЕЛ.ЕН.ГРУП» був укладений договір № 114/2-31-F про відступлення права вимоги згідно з яким право вимоги за договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року перейшло до ТзОВ «ЕЛ.ЕН.ГРУП». 25.06.2021 року відбулась передача права вимоги за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року до ТзОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» згідно з реєстром боржників. Крім того, 23.06.2021 року між ТзОВ «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та ТзОВ «Глобал Спліт» був укладений договір відступлення прав вимоги № 23-06/21-F відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року перейшло до ТзОВ «Глобал Спліт», а 25.06.2021 року відбулась передача права вимоги за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року до ТзОВ «Глобал Спліт» згідно з реєстром боржників. Позивач вказує, що відповідач порушив умови повернення платежів, що призвело до виникнення заборгованості за договором кредиту, розмір якої станом на 19.07.2024 року становить 20376,54 грн., з яких: 18915,22 грн. заборгованість по картковому кредиту, 1461,32 грн. 3% річних та інфляційні. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором товариство вимушене звернутись до суду з цим позовом та просить суд стягнути із відповідача на користь позивача вказану суму заборгованості в примусовому порядку. Також просить вирішити питання стягнення з відповідача судових витрат. 10.09.2024 року ухвалою суду вищезазначений позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 13.09.2024 року від представника позивача надійшла заява на усунення недоліків позову, так представником позивача на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 16.09.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явився повторно, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29.09.2017 року [PERSON] підписав заяву № 010/0642/82/0276498 та приєднався до умов кредитування «Кредитна картка» з можливістю відкриття карткового рахунку, згідно з умовами якого банк видав клієнту кредитну картку з встановленням максимального ліміту в розмірі 200000,00 грн. в межах якого встановлено поточний ліміт в розмірі 13800,00 грн. Відповідно до умов заяви позичальник з дати початку кредитування має право отримати, а банк зобов`язаний за відсутності коштів на картковому рахунку № [NUMBER] надати позичальнику в межах поточного ліміту кошти, а позичальник зобов`язаний повернути банку кредит та сплатити відсотки за його користування (п.1.1. заяви про надання кредиту «Кредитна картка»). Відповідно до п. 1.5. заяви про надання кредиту «Кредитна картка» процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 45,00 % річних за користуванням кредитними коштами. Таким чином встановлено, що банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених договором. Одночасно, також судом встановлено, що 09.04.2020 року між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ТзОВ «ЕЛ.ЕН.ГРУП» був укладений договір № 114/2-31-F про відступлення права вимоги згідно з яким право вимоги за договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року перейшло до ТзОВ «ЕЛ.ЕН.ГРУП». 25.06.2021 року відбулась передача права вимоги за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року до ТзОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» згідно з реєстром боржників. Крім того, 23.06.2021 року між ТзОВ «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та ТзОВ «Глобал Спліт» був укладений договір відступлення прав вимоги № 23-06/21-F відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року перейшло до ТзОВ «Глобал Спліт», а 25.06.2021 року відбулась передача права вимоги за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року до ТзОВ «Глобал Спліт» згідно з реєстром боржників. Із врахуванням встановленого вище суд вважає, що в першу чергу слід вирішити питання наявності у позивача права грошової вимоги за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року до [PERSON] . За приписами ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тлумачення ч. 1 ст. 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Тлумачення ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс15. Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною 1 ст. 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. З наведених вище договорів факторингу слід прийти до однозначного висновку про те, що до ТзОВ«Глобал Спліт» перейшли всі права кредитора за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року. З приводу наявності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором суд зазначає про таке. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року відповідач не виконав, у зв`язку з чим заявлений до стягнення розмір заборгованості станом на 19.07.2024 року становить 20376,54 грн., з яких: 17256,32 грн. основна заборгованість, 1658,90 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 1115,24 грн. інфляційні збитки; 346,07 грн. нараховані 3% річних. Разом з тим, вирішуючи позов в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних суд враховує таке. Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що правові висновки, подібні до викладених у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає відносини, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і врегульовує відносини, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду також вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказала, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року №6-49цс12. В кредитному договір № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року сторони визначили строк його дії 48 місяців від дати отримання кредиту, тобто до 29.09.2021 року (п. 1.4. договору). При цьому судом встановлено, що позивач не вчиняв дій щодо зміни терміну повернення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань. Таким чином, права та інтереси кредитодавця, які забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, можуть бути реалізовані, зокрема, у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В той же час, згідно з представленим суду розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, такі нараховані з 25.06.2021 року по 23.02.2022 року, тобто частково в період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. При цьому судом встановлено, що в період з 25.06.2021 року по 29.09.2021 року нараховувалися проценти на умовах, встановлених кредитним договором № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року. Таким чином, наданий позивачем розрахунок суми інфляційних втрат\~та трьох\~процентів річних підлягає перерахунку та розраховується за період з 29.09.2021 року по 23.02.2022 року. З огляду на це розмір інфляційних втрат за цей період становить 915,61 грн., а розмір трьох процентів річних від простроченої суми за цей період становить 207,08 грн. Оскільки відповідач доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за кредитним договором суду не представив, не спростував документально нарахований позивачем розмір заборгованості, з урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов договору № 010/0642/82/0276498 від 29.09.2017 року, суд приходить до висновку, що позов ТзОВ «Глобал Спліт» про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 20037,91 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких: 17256,32 грн. основна заборгованість, 1658,90 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 915,61 грн. інфляційні збитки; 207,08 грн. нараховані 3% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ТзОВ «Глобал Спліт» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам. Розмір заявлених вимог 20376,54 грн. (100 % - 2422,40 грн. - розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 20037,91 грн. (98,34 % - 2382,19 грн. - розмір судового збору, пропорційний до задоволеної частини вимог). Таким чином, відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2382,19 грн. (судовий збір) судових витрат.

Outcome: partial