Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

у жовтні 2023 року [PERSON] звернулася до суду зі вказаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на майно, яке належало на праві приватної власності померлій [INFO] матері позивачки - [PERSON] , та на яке остання склала заповіт на ім`я позивачки, а саме: на земельну ділянку площею 3,93 га, кадастровий номер 5323084400:00:005:0067, розташованої на території Новотагамлицької сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.63-71 т.1). Позов мотивований тим, що [PERSON] все життя із самого народження проживала з матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що вони разом вели спільне господарство, будували і утримували в належному стані будівлі та споруди, проводили поточні та капітальні ремонти, обробляли земельну ділянку, а в останні роки це було на позивачці та її сім`ї, поскільки мама була похилого віку та тривалий час хворіла. Позивачка зазначає, що вона за довіреністю отримувала мамину пенсію, робила покупки та готувала на всіх, оскільки мама вже давно не могла готувати сама, їздила за ліками, возила до лікарні. Витрати на поховання теж понесла без сторонньої допомоги. В неї також є стрші брат та сестра відповідачі по справі, які вже давно проживають окремо своїми сім`ями, понад 15 років вони взагалі не спілкуються, останні не приходили до мами і не приймали участь у її житті, не підтримували господарство, не допомагали ні фізично ні морально. В інтересах матері не зверталися до органів влади та місцевого самоврядування, участі в організації і витратах на поховання не приймали, хоча на похороні були. У 2010 році мама склала заповіт на її ім`я на все належне їй майно, після її смерті залишилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 3,93 га, кадастровий номер 5323084400:00:005:0067, розташованої на території Новотагамлицької сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області, та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06.04.2023 вона звернулася до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Уразовської Будігай В.В. із заявою про прийняття спадщини та після спливу шестимісячного строку про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 12.04.2023 до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за азконом також звернулися відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Проте приватний нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з наявністю у Спадковому реєстрі ще одного заповіту з реєстровим номером 49. В той же час, жодних фактичних і об`єктивних даних про те, що 02.06.2010 після запису №48 про посвідчення заповіту [PERSON] було вчинено наступну нотаріальну дію під записом №49 про посвідчення іншого заповіту від того ж спадкодавця в ході оформлення спадкової справи нотаріусом отримано не було. 25.03.2024 представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на майно, яке належало на праві приватної власності померлій матері позивачки - [PERSON] , а саме: на земельну ділянку площею 3,93 га, кадастровий номер 5323084400:00:005:0067, розташованої на території Новотагамлицької сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; обов`язкову частку у спадщині спадкоємця за законом [PERSON] пропорційно зменшити удвічі; обов`язкову частку у спадщині спадкоємця за законом [PERSON] пропрорційно зменшити удвічі; стягнути з відповідачів на користь позивачки судовий збір (а.с.232-241 т.1). Позовні вимоги про зменшення обов`язкової частки у спадщині спадкоємцям за законом відповідачів по справі обгрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] не приходили до мами, не підтримували з нею ніяких відносин, не цікавилися її життям, станом здоров`я, потребами, не приймали ніякої участі у її житті, не підтримували і не допомагали по господарству, не допомагали ні фізично ні матеріально. В інтересах матері не зверталися до органів влади та місцевого самоврядування, участі в організації і витратах на поховання не приймали, хоча на похороні були. Відповідачі, будучи забезпеченими особами, не відвідували матір та не приймали участі в її житті, не поздоровляли і не приїздили на день народження, не робили подарунків, виявляли повну байдужість до людини, яка дала їм життя. Мама була практично сліпа, вона хворіла на глаукому, останні роки пересувалася за допомогою двох палиць у її чи її рідних супроводі, а тому не могла відвідувати сина [PERSON] та доньку [PERSON] , яка проживає в іншому районі. Дізнавшись про смерть матері перш за все відповідачі підняли питання про поділ батьківського майна, у зв`язку з чим позивачка вважає, що обов`язкові частки у спадщині відповідачів мають бути зменшені. У відзивах на позов від 16.02.2024 та 11.04.2024 та запереченні на відповідь на відзив від 10.04.2024 (а.с.206-210 т.1, а.с.1-3, 6-10 т.2) відповідач [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову та покликалася на те, що вона на час подання заяви про прийняття спадщини до майна померлої мами перебувала у віці 64 років, тобто досягла пенсійного віку та відносилась до категорії повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, а тому також набула права на спадкування обов`язкової частки у спадщині незалежно від змісту заповіту та є спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Про наявність заповіту та про її право на спадкування обов`язкової частки у спадщині їй стало відомо від нотаріуса, проте наявність права позивача на спадкування за заповітом піддається нею обґрунтованим сумнівам, оскільки перешкодою у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право власності позивачу стало наявність заповіту, посвідченого 02.06.2010 року за №48 та наявність зареєстрованого в Спадковому реєстрі за номером 49516043 заповіту, посвідченого 02.06.2010 року за №49, який вказує на скасування попереднього заповіту. До того ж позивач в прохальній частині позову не зазначає, право власності за яким заповітом прохає суд визнати за нею. Крім того, відповідач вважає що заповіт, посвідчений 02.06.2010 року за №48, є нікчемним, оскільки складений з порушенням його форми та змісту. Встановлення безспірності фактів, які мають юридичне значення є неможливим та є перешкодою для визначення права власності на спадкове майно в судовому порядку за заповітом, що свідчить про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права. В той же час зазначає, що остаточно спір буде вирішено судом. Крім того, наведені в обґрунтування позовних вимог факти її взаємовідносин із спадкодавцем, що на думку позивача є підставою для зменшення її обов`язкової частки удвічі, не відповідають дійсності, оскільки за життя вона спілкувалася з мамою, відвідувала її та надавала їй потрібну допомогу, проте позивач постійно була присутня при їхніх зустрічах, контролювала та обмежувала спілкування. За відсутності позивача вони з братом взагалі не мали можливості навідувати маму, оскільки вона закривала її в будинку та не дозволяла виходити. Повідомила, що жодного разу ні позивач, ні мама не зверталися до неї з приводу надання допомоги в догляді, лікуванні чи з інших питань та вона ніколи не відмовлялася від виконання обов`язків щодо мами. Мама за життя отримувала пенсію та кошти від здачі в оренду земельного паю, а оскільки мама проживала з позивачем, то зазначеними коштами вони користувалися самостійно, в тому числі придбавали продукти харчування, ліки для мами, проходили лікування в медичних закладах, тому із твердженням позивача про те, шо вона робила це за власні кошти, погодитися не можна. Позивач у відповіді на відзив (а.с.219-230 т.1) наполягала на задоволенні позову, та в обґрунтування зазначила, що відповідач [PERSON] заперечує обставини складання і посвідчення заповіту, маючи намір взагалі позбавити позивача прав на спадкування за заповітом на формальних підставах, зневаживши останнє волевиявлення матері. Зазначила, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосуватися, якщо існують перешкоди для оформлення такого права у нотаріальному порядку, а тому твердження відповідача про невірно обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на нормах права. Формально перелічені відповідачем недоліки змісту заповіту не є тими недоліками, які тягнуть за собою неодмінне скасування вільного волевиявлення померлого вже заповідача, а посилання на них є відверто формальними, при цьому посилається на практику ВС, що викладена в постанова від 06.07.2022 у справі №681/196/20, від 20.07.2022 №461/2565/20. Також позивач зазначила, що заповіт №48 від 02.06.2010 після надання його позивачем нотаріусу 06.04.2023 разом із заявою про прийняття спадщини також був перевірений, нотаріус не виявила жодних ознак його нікчемності, до того ж відповідач не оскаржувала вказаний заповіт до суду щодо його нікчемності. На підставі зібраних в судовому засіданні доказах вбачається, що 02.10.2010 виконавчим комітетом Новотагамлицької сільської ради було посвідчено лише один заповіт заповідача [PERSON] за реєстровим номером 48, а за наступним реєстровим номером 49 посвідчено довіреність [PERSON] доньці [PERSON] на її представництво . \~ \~ \~ \~Ухвалою від 17.11.2023 суд відкрив провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.113 т.1). Своєю ухвалою від 03.06.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив спарву до розгляду (а.с.70,71 т.2). У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та пояснили, що підставою для звернення з позовом до суду стала відмова нотаріуса видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлої мами. Заповіту за №49 не було, під вказаним номером було посвідчено довіреність. Постанову нотаріуса позивач не оскаржує, хоча і не погоджується з нею та вважає що в нотаріуса були всі підстави видати позивачу свідоцтво, але обрали інший спосіб захисту. Зауважили, що нотаріус не встановила нікчемність заповіту, а відповідачі його також не оспорюють. Воля ж заповідача переважає процесуальні недоілки, а тому недоліки в документації Новотагамлицької сільської ради не можуть бути перепоною в оформленні спадкових прав сподкоємця. Позивачка також наполягала на задоволенні позову та покликалася на те, що відповідачі не відвідували та не доглядали за матір`ю, за все життя нічого мамі не купили, навіть не поховали, хоча мати покупила їм будинки. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, поликаючись на те, що 02.06.2010 року був посвідчений заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої [PERSON] оскільки є інший заповіт, посвідчений 02.06.2010 за №49, який нотаріусу не був наданий ні спадкоємцем ні сільською радою. Відповідачу [PERSON] невідомо, чи складався інший заповіт, вона є спадкоємцем за законом. Вважає що оскільки є заповіт за №49, то він скасовує чинність заповіту під номером 48. В разі незгоди з постановою нотаріуса, позивач би мала її оскаржити, проте не зробила цього. Також відповідачка та її представник зазначили, що позивачем не було доведено, що мама сторін зверталася за допомогою до відповідачів, а ті від надання допомоги ухилялися. [PERSON] приїздила до матері, відвідувала її та за потреби допомагала. Відповідач [PERSON] також позов не визнав та пояснив, що він проживає в одному селі з позивачем, яка мешкала разом з мамою, та він завжди відвідував маму, дарував подарунки, купляв речі. Повідомив, шо позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в неприязних стосунках, у сварці. Також повідомив, що будинок, в якому проживає позивач, побудували батьки, позивач все придбавала для матері за кошти мами, користувалася її пенсією, орендною платою за пай. Вважає що заповіт підроблений, бо мама не могла позбавити їх спадщини. Суд, заслухавши сторони та представників сторін, дослідивши письмові докази та допитавши свідків, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що [INFO] в с.Новий Тагамлик Полтавського району Полтавської області померла [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яка до дня смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , у вказаному житловому будинку також зареєстрована та проживає позивачка [PERSON] (а.с.22, 30,138 т.1). 06.04.2023 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Уразовською-Будігай В.В. заведена спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] за заявою [PERSON] , доньки [PERSON] (а.с.31,32,133-136,142, 161,162 т.1). 12.04.2023 відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , також подали заяви про прийняття спадщини до майна померлої матері [PERSON] (а.с.143-149, 176,177 т.1). За життя [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 3,93 га, кадастровий номер 5323084400:00:005:0067, що розташована на території Новотагамлицької сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.41-54 т.1). Згідно з копією заповіту від 02 червня 2010 року, посвідченого та зареєстрованого виконавчим комітетом Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області за №48, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповіла позивачу [PERSON] усе майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, що буде належати їй на день смерті (а.с. 154,155,164 т.1 т. 1). Постановою від 19.09.2023 нотаріус відмовила позивачу [PERSON] в оформленні спадкових прав після померлої [INFO] матері [PERSON] (у видачі свідоцтва про право на спадщину), у зв`язку з тим, що не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, що унеможливлює встановити чинність поданого заповіту, посвідченого [PERSON] , секретарем виконкому Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області 02.06.2010 року за реєстровим номером 48 (а.с.176,177 т.1). Як убачається зі вказаної постанови нотаріуса, нотаріусом отримано зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) інформаційну довідку від 06.04.2023 за №72054748, за якою у Спадковому реєстрі за номером 49459129 наявний запис про наявність заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 02.06.2010 року за №48 Новотагамлицькою сільською радою Машівського району Полтавської області та запис у Спадковому реєстрі № 49516043 про наявність заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 02.06.2010 року за №49 Новотагамлицькою сільською радою Машівського району Полтавської області, що також стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 06.04.2023 за №72054748 (а.с.141 т.1). На запит нотаріуса Новотагамлицьким старостинським округом Машівської селищної ради Полтавської області надано копію заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 02.06.2010 року за №48 Новотагамлицькою сільською радою Машівського району Полтавської області, та повідомлено про відсутність заповіту за №49 від 02.06.2010 (а.с.154-156 т.1). Нотаріус зазначила, що оскільки зі змістом заповіту за №49 від 02.06.2010, стан якого чинний, нотаріус не може ознайомитися, а тому позбавлена можливості прийняти обґрунтоване та законне рішення про вчинення нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого від імені [PERSON] 02.06.2010 за №48. З Реєстру для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Новотагамлицької сільської ради із записом про посвідчення 02.06.2010 правочинів під реєстровими № 48 та № 49 убачається, що в Журналі реєстрації нотаріальних дій Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області за період з 11.01.2010 по 15.12.2010 року 02.10.2010 виконавчим комітетом Новотагамлицької сільської ради було посвідчено лише один заповіт заповідача [PERSON] за реєстровим номером 48, за наступним реєстровим номером 49 посвідчено довіреність [PERSON] на ім`я [PERSON] на отримання пенсії в Новотагмлицькому п/в (а.с.53-58 т.2). З наданих Новотагамлицьким старостинським округом Машівської селищної ради копій довіреностей від 06.07.2010 та 02.06.2010, вбачається, що вони видані [PERSON] на ім`я [PERSON] , та зареєстровані в Реєстрі нотаріальних дій за №64 та №49 відповідно (а.с.125-127 т.1). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона проживає в с.Новий Тагамлик, є сусідкою позивачки [PERSON] та знає померлу маму позивачки [PERSON] зі шкільних років, вони також разом працювали в місцевому сільськогосподарському товаристві. [PERSON] виховала чотирьох дітей, проживала [PERSON] в с.Новий Тагамлик разом з дочкою [PERSON] , яка і доглядала та піклувалася матір`ю. Відповідачі проживали окремо, вона їх рідко бачила, щоб вони приїздили до матері. На день народження [PERSON] інколи приходив син [PERSON] . Позивачка казала, що брат з сестрою рідко відвідують матір. [PERSON] вела господарство останні роки сама, бо [PERSON] за станом здоров`я не могла нічого робити, лікувала та доглядала за останньою також [PERSON] , зокрема возила на операцію та доглядала після операції. Також повідомила, що мабуть похорон [PERSON] був організований також за кошти [PERSON] , [PERSON] приїхала на похорон з батюшкою, щоб брала участь в організації похорон, не бачила. [PERSON] за життя говорила, що майно залишить тому, хто її доглядає. Свідок [PERSON] повідомила, що вона вона є жителькою с.Новий Тагамлик та проживає по сусідству з позивачкою [PERSON] , яка мешкала разом з мамою [PERSON] все життя. Відповідачів на дні народженні [PERSON] вона ніколи не бачила, щоб відповідачі допомагали по господарству також не бачила. Коли [PERSON] померла, [PERSON] приїхала на похорон, але щоб допомагала на похоронах, не бачила. Також повідомила, що [PERSON] самостійно доглядала та лікувала матір, щоб в цьому допомагали відповідачі, не бачила. [PERSON] матір в хаті не закривала, влітку бабуся обідала на подвір`ї за столиком, могла відпочивтати вдень на дивані, який стояв надворі. Щоб [PERSON] говорила що [PERSON] та [PERSON] відмовляли їй у допомозі, не пам`ятає. Згідно із статтею 1216\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1233\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Відповідно до статті 1247\~ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 1248\~ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1251\~ЦК України передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Також пунктом 2 частиною 1 статті 37\~Закону України\~«Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних). Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Нормами Книги шостої ЦК\~України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (див. пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)). Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача (постанова Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним, оскільки наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України; недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить. Так, особу [PERSON] та її дієздатність під час складення заповіту за №48 від 02.06.2010 перевірено уповноваженою на те особою - секретарем Новотагамлицької сільської ради Свириденко Л.О., заповіт підписаний особисто заповідачем, оскільки іншого не встановлено, зазначено місце складення заповіту, вказано й дату його посвідчення, тобто оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення. Отже, суд доходить висновку, що при посвідченні заповіту були дотримані положення Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства\~юстиції України\~від 11\~листопада 2011\~року №\~3306/5 та відповідні норми ЦК України, зокрема, статті 1247 ЦК України. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені. Саме так застосовано норми матеріального права Верховним Судом в постанові від 12 січня 2021 року по справі № 397/1396/19, провадження № 61-14040 св 20. Також в постанові від 07.03.2018 року по справі справа № 525/607/1, провадження № 61-1339 св 17 Верховний Суд роз`яснив, що відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо. Оскільки судом встановлено, що заповіт [PERSON] від 02 червня 2010 року підписаний [PERSON] , посвідчений та зареєстрований виконавчим комітетом Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області за №48, суд доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для кваліфікації заповіту як нікчемного. При цьому суд зазначає, що особа, яка вважає свої права порушеними, може пред`явити позов про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом виключення зі Спадкового реєстру відомостей про реєстрацію заповіту, який є ефективним способом захисту (Постанова Верховного Суду від 30 січня 2023 року у справі №472/566/19;провадження №61-938св22). Водночас відповідачі, вважаючи заповіт від 02 червня 2010 року, посвідчений та зареєстрований виконавчим комітетом Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області за №48, нікчемним, такої вимоги не заявили, не поставила під сумнів законність вказаного заповіту і нотаріус. Пунктом 23 постанови ПленумуВерховного\~СудуУкраїни №7від\~30травня\~2008року\~«Просудову практикуу\~справахпро спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. В матеріалах справи наявні докази на підтвердження того, що нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої матері [PERSON] за заповітом від 02 червня 2010 року, посвідченого та зареєстрованого виконавчим комітетом Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області за №48, а інші спадкоємці відповідачі по справі уважають вказаний заповіт нікчемним та позов не визнають, а тому суд відхиляє доводи відповідача -1 та її представника про те, що належним способом захисту порушеного права [PERSON] є оскарження нотаріальних дій та вважає, що обраний спосіб захисту шляхом визнання права власності на спадкове майно призведе у даній конкретній справі до відновлення порушеного права спадкоємця за заповітом [PERSON] . В судовому засіданні знайшли підтвердження доводи позивача про відсутність заповіту від імені [PERSON] від 02 червня 2010 року, посвідченого та зареєстрованого виконавчим комітетом Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області за №49, оскільки дійсно, під вказаним номером в Журналі реєстрації нотаріальних дій Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області посвідчено довіреність [PERSON] на ім`я [PERSON] на отримання пенсії в Новотагмлицькому п/в, вказаний заповіт не наданий ні сторонами, ні органом місцевого самоврядування. Розглядаючи вимоги позивача про зменшення обов`язкової частки відповідачів як спадкоємців за законом, суд зазначає таке. Статтями 1216, 1217\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом статті 1233\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В силу частини першої статті 1241\~ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Як визначено статтею 1\~Закону України\~від 9\~липня 2003\~року №1058-ІV\~«Про загальнообов`язкове\~державне пенсійне\~страхування» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого статтею 26\~цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно з частиною третьою статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється як за заповітом, так і за законом. Право на спадкування виникає насамперед у спадкоємців за заповітом. Заповітом є особисте розпорядження особи, яким визначається порядок переходу прав та обов`язків (спадщини) до певних осіб на випадок смерті заповідача. Свобода спадкового розпорядження може бути обмежена правом осіб, у тому числі повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, яким встановлена інвалідність, на обов`язкову частку у спадщині. Такі особи спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 30травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд може зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 березня 2021 року (справа №637/882/19) зазначив, що при вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо. Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця. Отже, заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема, відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки в зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо. Суд уважає що позивач не надала належних та достатніх доказів того, що покійна мати сторін та відповідачі не спілкувалися, оскільки це спростовано зокрема показами допитаних в суді свідків, відповідачі відвідували матір, між ними не було неприязних відносин, зумовлених поведінкою саме відповідачів, не встановлено й факту перебування [PERSON] у безпорадному стані через тяжку хворобу та потребу нею стороннього догляду, в тому числі допомоги відповідачів, а тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Висновки суду ґрунтуються на правових позиціях щодо підстав для зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині, які висловлені Верховним Судом у постановах від 28 листопада 2019 року (справа №707/2048/17), від 23 січня 2020 року (справа №497/51/18) від 31 березня 2021 року (справа №637/882/19), від 18січня 2023 року №757/40264/15-ц). Отже, оскільки позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом до майна померлої матері [PERSON] та має перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а відповідачі як повнолітні непрацездатні діти спадкодавця [PERSON] набули право на спадкування обов`язкової частки у спадщині матері, та спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом, позов [PERSON] потрібно задовольнити частково, а саме: визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом від 02 червня 2010 року, посвідченого та зареєстрованого виконавчим комітетом Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області за №48, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] : на 2/3 частки земельної ділянки площею 3,9308 га, кадастровий номер 5323084400:00:005:0067, розташованої на території Новотагамлицької сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області; на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог потрібно відмовити. Оскільки позов задоволено частково, а саме визнано за прозивачем право власності в порядку спадкування за заповітом на майно померлої [INFO] матері [PERSON] , а саме на 2/3 частки майна, а тому у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] потрібно стягнути судовий збір в розмірі 536,80 грн, з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial