Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним (батьком) [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначено, що з 02 червня 2012 року він перебував з відповідачем у шлюбі, від якого вони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 03 грудня 2019 року, вказаний шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дитина постійно мешкає з позивачем. Зазначає, що дитина проживає у створених відповідно для нього комфортних умовах, має прихильність до нього та має бажання проживати разом з ним. Також зазначає, що відповідачка має проблеми з психічним здоров`ям, протягом 11 років періодично проходить курс лікування. В серпні 2019 року у матері дитини сталося загострення хвороби, 15 серпня 2019 року вона побила сина через що 24 серпня 2019 року було відкрито кримінальне провадження за ст.125 ч. 1 ККУ. На теперішній час відповідачка не має постійного місця роботи та не сплачує аліменти на утримання дитини. Позивач вважає, що проживання дитини в сім`ї відповідача негативно впливатиме на її виховання, здоров`я, моральний стан. Також позивач звертає увагу суду, що він не має на меті ухилитися від мобілізації за допомогою звернення до суду з вказаними вимогами, адже є поліцейським і стоїть на захисті Вітчизни за покликом служби. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даною позовною заявою за правилами загального позовного провадження та доручено органу опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради в судове засідання надати висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] , за місцем його проживання. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Додатково позивач в судовому засіданні пояснив, що рішення суду про визначення місця проживання дитини з ним потрібно йому для того, щоб він міг повноцінно опікуватися майбутнім дитини. Але, що саме не може зробити позивач для дитини без рішення суду про визначення місця проживання дитини, він пояснити не зміг. Разом з цим, позивач повідомив, що таке рішення йому потрібно для того, щоб відповідач не могла маніпулювати грошима, а саме якось відповідач хотіла забрати дитину, щоб він потім надавав їй гроші. На думку позивача, відповідач з цією метою і приїхали проживати саме до м.Дніпро. Відповідач належним чином та завчасно сповіщена про дату і час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду позивача та представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Представник третьої особи органу опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради Івчик В.А. в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком та просила позов задовольнити. Додатково представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач була повідомлена про засідання комісії належним чином, так як спеціалісти управління-служби у справах дітей особисто їй вручили запрошення за місцем її тимчасового проживання у шелтері в с.Мирний. Представник третьої особи органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради Волошенюк Г.А. просила ухвалити рішення на розсуд суду. Також представник третьої особи [PERSON] повідомила, що відповідач за місцем реєстрації як ВПО не проживає. Представник третьої особи Міністерства оборони України Зінченко С.О. просив ухвалити рішення на розсуд суду. Представник третьої особи Департаменту патрульної поліції, повідомлений належним чином про дату, час і місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та ухвалення рішення відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи [INFO] , повідомлений належним чином про дату, час і місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань не подавав. Суд, вислухавши позивача, представника позивача [PERSON] , представників третіх осіб [PERSON] , [PERSON] та Зінченка С.О. , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у шлюбі, від якого мають дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.15 зворотна сторона, 18 зворотна сторона-19). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лисичанської міської ради від 11 вересня 2019 року є доцільним визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] ; також є доцільним визначити безперешкодне спілкування [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] ; батько попереджений про те, що він не має права перешкоджати матері у здійсненні своїх прав у вихованні сина і про відповідальність за нетактовну поведінку і негативний вплив на дитину щодо спілкування з сином. Батькам рекомендовано прийти до угоди в питаннях здійснення батьківських прав та виконання обов`язків (а.с.13). Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 03 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 03 січня 2020 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.18 зворотна сторона-19). Після розірвання шлюбу між сторонами дитина залишилася проживати з батьком. Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради від 18 червня 2024 року, визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] є доцільним (а.с.93-94). Малолітній [PERSON] , допитаний в судовому засіданні за участю педагога [PERSON] , психолога [PERSON] та представників органу опіки та піклування, пояснив, що він вже тривалий час проживає з батьком та бабусею. З мамою він спілкується телефоном кожного дня чи раз на три дні та приблизно один раз на місяць він гуляє з мамою. Також малолітній [PERSON] повідомив, що інколи матір пропонує йому жити з нею, але не наполягає, на що він відповідає відмовою, бо йому подобається жити з батьком. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Також судом враховується правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23 про визначення місця проживання дитини, відповідно до якого особа має право звернутися до суду лише, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Судом встановлено, що дитина вже тривалий час проживає з батьком. З пояснень представника органу опіки та піклування Шевченківського району Дніпровської міської ради Івчик В.А. в судовому засіданні та з висновку органу опіки та піклування встановлено, що відповідач була особисто повідомлена про засідання комісії, але на засідання комісії не прибула. Малолітній [PERSON] також повідомив, що матір не наполягає, щоб він жив з нею, вони лише спілкуються телефоном та приблизно раз на місяць гуляють разом. Як і з висновку органу опіки та піклування Лисичанської міської ради від 11 вересня 2019 року, так і з висновку органу опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради від 18 червня 2024 року не вбачається, що відповідач заперечувала щодо визначення місця проживання дитини з батьком. З позовною заявою щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю весь цей час, що дитина проживає з батьком, а саме з 2019 року, відповідач також до суду не зверталася. Вказана поведінка відповідача, у тому числі враховуючи, що вона достовірно знала, що органом опіки та піклування буде розглядатися питання саме щодо визначення місця проживання дитини, свідчить про те, що вона байдуже ставиться до цього питання та не заперечує, щоб дитина жила з батьком. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини суду не надано, які батьківські права та обов`язки позивач не зможе здійснити без визначення місця проживання дитини в судовому порядку позивач також пояснити не зміг. Також суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача з приводу того, що відповідач хотіла забрати дитину до себе, щоб він потім надавав їй гроші. На будь-які інші підстави для звернення до суду з даним позовом позивач не посилається. Отже, фактично цей спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. Посилання позивача як на підставу пред`явлення даного позову на ті обставини, що відповідач має проблеми з психічним здоров`ям та якось завдала тілесні ушкодження дитині, самі по собі не мають значення у даній справі за відсутності спору між батьками про визначення місця проживання дитини. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed