Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

позивач [PERSON] в позовній заяві просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Українською товарною біржею 10.10.2003, реєстраційний номер 197496 та визнати за нею [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/4 частину кв. [ADDRESS] , посилаючись на те, що згідно свідоцтва на право власності виданого 16.02.1999 Ватутінським міським органом приватизації вона [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях являються власниками квартири [ADDRESS] . 10.10.2003 Українською товарною біржею між [PERSON] та нею був посвідчений договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.21). Відповідно до якого [PERSON] відчужила свою частину квартири їй. Договір купівлі-продажу нерухомості № 197496 від 10.10.2003 був зареєстрований нею у Звенигородському районному бюро технічної інвентаризації під № 4, реєстр № 3281. Правочин щодо купівлі-продажу частини квартири був повністю виконаний сторонами. Сторони не пред`являли один до одного заперечення та зауваження. Зі змісту договору від 10.10.2003 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на Товарній біржі «Українська товарна біржа», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Договір купівлі-продажу було складено та зареєстровано 10.10.2003 на Товарній біржі «Українська товарна біржа» за № 197496. На час укладання договору в жовтні 2003 сторони не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинний\~Закон України «Про товарну біржу», в якому вказано, що правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. На даний час державна реєстрація прав є обов`язковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. В зв`язку з цим вона звернулася до державного реєстратора та їй було повідомлено, що вказаний договір є недійсний оскільки не дотримано умов про його нотаріальне посвідчення. На теперішній час вона не має можливості розпоряджатися придбаним нерухомим майном та вчиняти щодо нього будь-які цивільно-правові угоди, оскільки\~договір купівлі-продажу не пройшов нотаріального посвідчення, що і змушує її звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Держан В.В. в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності та у відсутності відповідачки, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, де просять справу розгляунти у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують. Представник третьої особи Української товарної біржі в судове засідання не з`явився, Українська товарна біржа належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, конверт з поштовим відправленням повернувся до суду з відміткою про причину повернення у зв`язку з тим, що адресах відсутній за вказаною адресою. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, оскільки знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є законними, обгрунтованими та стверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~зобов`язана довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених ст.\~82\~цього Кодексу. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва на право власності виданого 16.02.1999 (а.с.19) Ватутінським міським органом приватизації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях являються власниками квартири [ADDRESS] . 10.10.2003 Українською товарною біржею між [PERSON] та [PERSON] був посвідчений договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.21). Відповідно до якого [PERSON] відчужила свою частину квартири своїй матері [PERSON] .. Договір купівлі-продажу нерухомості № 197496 від 10.10.2003 був зареєстрований позивачем у Звенигородському районному бюро технічної інвентаризації під № 4, реєстр № 3281. Правочин щодо купівлі-продажу частини квартири був повністю виконаний сторонами. Сторони не пред`являли один до одного заперечення та зауваження. Зі змісту договору від 10.10.2003 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на Товарній біржі «Українська товарна біржа», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до ст.\~15\~Закону України\~"Про\~товарну біржу" в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Договір купівлі-продажу було складено та зареєстровано 10.10.2003 на Товарній біржі «Українська товарна біржа» за № 197496. На час укладання договору в жовтні 2003 сторони не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинний\~Закон України «Про товарну біржу», в якому вказано, що правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. На даний час державна реєстрація прав є обов`язковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. В зв`язку з цим позивач звернулася до державного реєстратора та їй було повідомлено, що вказаний договір є недійсний оскільки не дотримано умов про його нотаріальне посвідчення. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості . В Законі України "Про товарну біржу", у редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу квартири, не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.\~15\~цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Всі істотні умови вказаного правочину були виконані. Позивач повністю розрахувалася з продавцем, про що свідчить п. 3 Договору та набула права володіння на вказане майно. Договір купівлі - продажу зареєстрований на «Українській товарній біржі» з дотриманням усіх норм чинного законодавства, які діяли на момент здійснення даної угоди та відповідали нормам Закону України «Про товарну біржу». З положень п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003, який набрав чинності з 01.01.2004 вбачається. що даний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки взаємні права та обов`язки відповідно до договору виникли в 2003 під час дії ЦК УРСР, до правовідносин, що виникли між сторонами необхідно застосувати положення ЦК УРСР від 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, в редакції чинній на час укладення спірного договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Зі змісту ч. 1 ст.\~47\~ЦК УРСР вбачається, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно зі ст.\~128\~ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. При цьому, здійснивши державну реєстрацію в БТІ право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2003, вказане підтверджується відповідним штампом, держава цим самим визнала право власності позивача на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. П. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У практиці Європейського суду з прав людини знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.). Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім затих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства» The Sunday Times v. The United Kingdom N 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним. Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми\~ЦК України\~(чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином. Згідно з\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у\~ст. 41 Конституції України\~та чинному\~ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011, «Коробов проти України» від 21.10.2011, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснуванням достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, якщо суть вимоги пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. На теперішній час позивачка не має можливості розпоряджатися придбаним нерухомим майном та вчиняти щодо нього будь-які цивільно-правові угоди, оскільки\~договір купівлі-продажу не пройшов нотаріального посвідчення, що і змусило її звернутися до суду з даним позовом. Належна оцінка зібраних у справі доказів вказує на наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за позивачем права власності на квартиру. Враховуючи всі обставини справи, суд вважає за необхідне визнати дійсним договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Українською товарною біржею 10.10.2003, реєстраційний номер 197496 та визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/4 частину кв. [ADDRESS] .. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач не ставить питання про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного, Закону України «Про товарну біржу», Закону України «Про право власності», ст. 47,\~153,\~224,\~227,\~228\~ЦК України\~1963\~року,\~ст.\~15,\~16,\~321,\~328,\~392\~ЦК України\~2003\~року та

Outcome: approved