Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Свої позовні вимоги представник позивач мотивує тим, що [PERSON] 15.10.2010 уклала шлюб з [PERSON] та від шлюбу сторони мають двох дітей. В травні 2020 року мати [PERSON] - [PERSON] , позичила позивачці грошові кошти у сумі 10 000 доларів США з терміном повернення до травня 2022\~року,\~тобто\~на два року. Вказані кошти були позичені позивачкою для власних потреб, а не на потреби родини, що може підтвердити її мати. В подальшому, 07.07.2020 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики згідно з яким позивачка позичила [PERSON] 230 000 грн. Такі обставини підтверджуються ухвалою суду від 05.06.2024 № 495/4865/24. Ухвалою суду від 05.06.2024 по справі № 495/4865/24 була затверджена Мирова угода між [PERSON] та [PERSON] згідно якою [PERSON] в рахунок погашення боргу перед [PERSON] передав їй у власність житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] з земельною ділянкою, на якій він розташований та житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] з земельною ділянкою. 25.06.2024 за [PERSON] зареєстровано право власності на вказані котеджі з земельними ділянками. У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Саме через нормативні положення статті 60 Сімейного Кодексу України [PERSON] змушена звернутися до суду з цим позовом, оскільки набуте неї нерухоме майно у вигляді котеджів та ділянок автоматично відноситься до об`єктів спільно нажитого майна подружжя в той час як [PERSON] - чоловік позивачки, не має жодного відношення до вказаних об`єктів\~нерухомості. Відповідач - [PERSON] , визнає той факт, що вказані котеджі є особистою власністю дружини - [PERSON] , проте прохання останньої укласти відповідний договір, який засвідчував би це, ігнорує. Така поведінка відповідача змушує [PERSON] звернутися до суду з даним позовом, оскільки її майнові права не визнаються\~відповідачем. Належним чином сповіщені про час та дату розгляду справи позивач та її представник [PERSON] до суду не з`явились, надіслали заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, є сповіщеним належним чином про час та дату розгляду справи, направив до суду заяву про визнання позову проведення засідання за його відсутності. Відповідно до ст. 196 ЦПК України для виконання завдань підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче судове засідання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На виконання вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України судом було здійснено передбачені у вказаній нормі дії, які необхідні для забезпечення правильного та своєчасного розгляду справи по суті. Згідно ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] 15.10.2010 уклала шлюб з [PERSON] . В травні 2020 року мати [PERSON] - [PERSON] позичила позивачці грошові кошти у сумі 10\~000 доларів США на особисті витрати позивача з терміном повернення до 26 травня 2022\~року. Вказаний факт підтверджується відповідною розпискою. У подальшому, 07.07.2020 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики згідно з яким позивачка позичила [PERSON] 230\~000 грн. Такі обставини підтверджуються ухвалою суду від 05.06.2024 № 495/4865/24. Ухвалою суду від 05.06.2024 по справі № 495/4865/24 була затверджена Мирова угода між [PERSON] та [PERSON] згідно якою [PERSON] в рахунок погашення боргу перед [PERSON] передав їй у власність житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] з земельною ділянкою, на якій він розташований та житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] з земельною ділянкою. 25.06.2024 за [PERSON] зареєстровано право власності на вказані котеджі з земельними ділянками, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбаченістаттею 16 ЦК України. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені устатті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. За змістом статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини,чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України постанові від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти,за які таке майно було набуте (джерело набуття), У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу,але за особисті кошти одного з подружжя,це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу,або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Визнання позовних вимог відповідачем - суд приймає, оскільки відсутні будь-які докази на користь протилежного та суд про них не сповіщений. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що [PERSON] довела належними та допустимими доказами придбання спірного майна за особисті кошти, а тому є визначені законом підстави для задоволення позову.

Outcome: approved