Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки вона безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном. Позивачка у підготовче судове засідання не з`явилась, представник позивачки адвокат Аждер В.А. направив заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.01.1992 р.; технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] ; звіт про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку від 15.04.2024 р.; робочий проект на газопостачання житлового будинку [ADDRESS] , замовник [PERSON] ; договір про надання населенню послуг з газопостачання, укладений між ВАТ «Одесагаз» та [PERSON] ; акт прийому передачі побутового лічильника від 28.05.2021 р.; платіжні квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , платник [PERSON] . Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що на протязі 31 року позивачка проживає у житловому будинку [ADDRESS] . Власником вказаного житлового будинку є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.01.1992 р., реєстр № 178; свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.01.1992 р., реєстр № 180. У 2002 році відповідачка подарувала позивачці вказаний житловий будинок, безоплатно передала у володіння та користування належну їй нерухомість разом зі всіма документами на неї. Між позивачкою та відповідачкою фактично була досягнута домовленість про дарування житлового будинку [ADDRESS] , однак письмово та нотаріально угоду сторони не оформили. Позивачка продовжила мешкати в ньому та господарювати, вважаючи, що є фактичним власником цього будинку. Позивачка повністю утримує будинок та прилеглу до будинку територію, сплачує комунальні платежі. За час проживання в будинку позивачкою за власний рахунок були проведені капітальний та поточний ремонти. Позивачка неодноразово зверталась до відповідачки із проханням переоформити будинок належним чином, але кожен раз вона запевняла позивачку, що документи виготовляє. Отже, позивачка з 2002 фактично, повноцінно, безперервно, відкрито та добросовісно володіє та користується вказаним майном, здійснює його утримання і збереження. Оскільки позивачка більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, вона вважає що за нею може бути визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні. Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні\~спорів,\~пов`язаних\~із набуттям\~права власності\~за набувальною\~давністю,\~суди повинні\~враховувати,\~зокрема,\~таке: володіння\~є добросовісним,\~якщо особа\~при заволодінні\~чужим майном\~не знала\~і не\~могла знати\~про відсутність\~у неї\~підстав для\~набуття права\~власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 09.07.2019 року у справі №920/999/16 сформував таку позицію: "п. 27. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація)"; п. 28. Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права; п. 30. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При порушених прав та інтересів та ефективного їх захисту у судовому порядку шляхом визнання права власності на майно за ним. Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила\~статті 344\~Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом позивачка з 2002 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідачка не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, в матеріалах справи є заява про визнання позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачка є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивачка не приховувала. Тобто на протязі більш ніж 10 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Виходячи з вищевикладеного, \~ \~ \~ \~

Outcome: approved