Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача, в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві суму коштів у розмірі 245000 грн. 00 коп. без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 03.01.1997 року по 02.03.2004 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах АТ «Криворіжгаз».31.10.2003 року під час роботи на АТ «Криворіжгаз» із позивачем стався нещасний випадок, який відповідно до п. 6 форми Н-5 вважається пов`язаним із виробництвом. Згідно довідки МСЕК від 03.03.2004 року позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності. 03.03.2005 року позивачу повторно встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 70% та повторно встановлено третю групу інвалідності. 14.03.2006 року позивачу повторно безтерміново встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 60% та повторно безтерміново встановлено третю групу інвалідності. У зв`язку із наявним розладом здоров`я порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, позбавляє можливості вести повноцінний спосіб життя. Окрім того, внаслідок отриманих ушкоджень, що супроводжується втратою працездатності, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Враховуючи викладене позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у 245000 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 24.05.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила про незгоду із позовними вимогами. Також зазначила, що професійне захворювання отримано позивачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці роботодавцем та обумовлено неналежним виконанням ним вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Актом форми Н-1 винним визнано підприємство, у зв`язку із чим належним відповідачем у справі є саме підприємство. Також вказує, що з часу набрання чинності Законом України від 23.02.2007 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», Фонд соціального страхування України не є суб`єктом за рахунок коштів якого здійснювалось відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань, таким суб`єктом є роботодавець. У свою чергу, з 01.01.2023 року територіальні органи Пенсійного фонду України не є суб`єктами, за рахунок коштів яких здійснювалося відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань. Відповідь на відзив до суду не надходила. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Так, з копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що останній в період часу з 03.01.1997 року по 02.03.2004 року працював на ВАТ «Криворіжгаз» слюсарем по ремонту та експлуатації газового обладнання. Був звільнений за станом здоров`я. Згідно Акта б/н про нещасний випадок на виробництві, 31.10.2003 року під час виконання трудових обов`язків [PERSON] на ВАТ «Криворіжгаз», о 14 год. 30 хв. стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав відкритий перелам обох кісток лівої гомілки в нижній третині зі зміщенням уламків, переломо-вивих лівої таранної кістки. Причиною нещасного випадку стали: невиконання майстром своїх посадових обов`язків, особиста необережність потерпілого. Актом розслідування\~нещасного випадку,\~що стався\~31.10.2003\~року,\~за формою\~Н-5, встановлені обставини нещасного випадку, який стався на ВАТ «Криворіжгаз» 31.10.2003 року о 14 год. 30 хв. за наслідками якого [PERSON] отримав відкритий перелам нижньої третини лівої гомілки, переломо-вивих таранної кістки. Причинами нещасного випадку стали: недотримання майстром п. 2.3 Положення-Інструкції з організації та проведення контролю за безпечною експлуатацією газового господарства, яке обслуговує ВАТ «Криворіжгаз» та особиста необережність потерпілого [PERSON] , порушення ним ст. 14 Закону України «Про охорону праці». Згідно висновків комісії, нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом, підлягає обліку та складається акт за формою Н-1. 03.03.2004 року [PERSON] МСЕК первинного було встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва та первинно встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 70%. Під час повторного переогляду МСЕК, 03.03.2005 року [PERSON] повторно з 01.04.2005 року встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва та повторно встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 70%. 14.03.2006 року МСЕК [PERSON] внаслідок трудового каліцтва встановлено з 01.04.2006 року ІІІ групу інвалідності безтерміново та встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 60% безтерміново. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 3 Конституції України\~передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 ст.\~43, ч. 1 ст.\~46 Конституції України\~передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~ст.\~153\~КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Згідно ч.ч. 1, 3\~ст. 3 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України від 14.01.1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року, який набрав чинності з 01.04.2001 року. Відповідно до п.п. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, у разі настання вказаного випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно положень ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. Згідно матеріалів справи, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з 03.03.2004 року дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов`язував з настанням страхового випадку. Відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утримання, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається у судовому порядку. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності 20.03.2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, Конституційний Суд України у рішенні № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, вказані зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у тому числі було змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01.01.2015 року. Частиною 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Акт цивільного\~законодавства не\~має зворотної\~дії у\~часі,\~крім випадків,\~коли він\~пом`якшує або\~скасовує цивільну\~відповідальність особи.\~Якщо цивільні\~відносини виникли\~раніше і\~регулювалися актом\~цивільного законодавства,\~який втратив\~чинність,\~новий акт\~цивільного законодавства\~застосовується до\~прав та\~обов`язків,\~що виникли\~з моменту\~набрання ним\~чинності (ч.\~2\~та ч.\~3 ст. 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Разом з тим, з 01.01.2023 року набрав чинності Закон України № 2620-ІХ від 21.09.2022 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено у новій редакції. Пунктом 2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону України № 2620, що діє з 01.01.2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14.10.1992 року № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності 03.03.2004 року, відтак застосуванню підлягає законодавство чинне станом на цю дату. Частиною 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (тут і далі в редакції станом на дату встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності), страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, судом встановлено, що внаслідок нещасного випадку під час виконання позивачем його трудових обов`язків, останній отримав ушкодження здоров`я, у зв`язку із чим втратив професійну працездатність у розмірі 60%, яка встановлена безстроково, а також йому встановлено третю групу інвалідності безстроково, тому суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 05.12.2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3\~ст. 23 ЦК України\~критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншою, ніж просив позивач. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Якщо втрачене здоров`я людини, то вона безумовно позбавляється в певній мірі повноцінного життя на який розраховує. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. Так, у зв`язку з ушкодженням здоров`я, отриманим внаслідок нещасного випадку на виробництві, позивачу спричиняється фізичний біль, він позбавлений можливості підтримувати звичний спосіб життя, через зниження життєвої активності, в повній мірі реалізовувати звички та бажання, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, сильні больові відчуття. Виходячи з встановлених обставин, беручи до уваги характер, інтенсивність та довготривалість моральних страждань позивача, тяжкість та\~незворотності наслідків\~для здоров`я\~позивача, тривалість його праці на ВАТ «Криворіжгаз», а також з урахуванням того, що позивачу безстроково встановлено стійку втрату професійної працездатності у\~розмірі 60%\~та визнано\~людиною з\~інвалідністю ІІІ\~групи безстроково,\~що безумовно\~тягне за\~собою невідворотні\~зміни у\~буденному житті\~позивача,\~беручи також\~до уваги,\~що нещасний\~випадок стався,\~у тому\~числі,\~з особистої необережності потерпілого [PERSON] , суд вважає\~за необхідне,\~стягнути з\~відповідача на\~користь позивача\~відшкодування моральної\~шкоди у\~розмірі 150000\~грн.\~00\~коп.,\~що на\~думку суду\~відповідає встановленим\~судом обставинам справи (рівню моральних страждань позивача), та узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з викладеного з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 1500 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial