Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї боргу за договором позики в сумі 154041,00 грн. У підтвердження позовних вимог зазначив, що 26 квітня 2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача в борг 3800 доларів США. Проте, через технічну помилку в тексті договору позики було зазначено дату договору «двадцять шосте квітня дві тисячі вісімнадцятого року» замість вірної дати - 26 квітня 2019 року. Строком повернення позики було визначено - 19 липня 2019 року. В забезпечення виконання якого був укладений договір застави автомобіля марки: RENAULT KANGOO, ТИП - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотоннажний-В, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір - білий, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міською нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівно 26.04.2019 року, за реєстровим № 753, за яким він передав [PERSON] суму 102030,00 гри., що в еквіваленті на час укладання договору складало 3800,00 доларів США. З тексту нотаріально посвідченого договору застави автомобіля, який було укладено в забезпечення договору позики, вбачається, що між сторонами договір позики був укладений саме 26 квітня 2019 року, про що свідчать підписи [PERSON] на договорі застави автомобіля та інших документах. Договір позики від 26 квітня 2019 року підписувався у нотаріуса Петренко К.В. в присутності нотаріуса, чоловіка [PERSON] - [PERSON] та працівників нотаріальної контори, безпосередньо перед підписання договору застави автомобіля. Сам автомобіль був придбаний в тому числі за кошти [PERSON] за декілька днів до укладення договору позики та договору застави, про що свідчить технічний паспорт транспортного засобу виданий 19.04.2019 року. У зв`язку з чим автомобіль відразу був переданий в заставу [PERSON] до погашення боргу [PERSON] . Однак до теперішнього часу відповідач не повернула борг в повному обсязі. У зв`язку з чим позивач, відповідно до змісту заяви про збільшення позовних вимог від 04.06.2024 року, просив суд визнати договір позики, підписаний між [PERSON] та [PERSON] , в вступній частині якого помилково зазначено дата укладення - [INFO] - укладеним 26 квітня 2019 року. Стягнути з [PERSON] на його користь несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 154014 грн., а також суму штрафу за договором позики в розмірі 154014,00 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2022 року відкрито провадження у даній справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надавши пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях, де зазначив, що звернувшись до суду позивач посилається на договір позики укладений між позивачем та відповідачем 26 квітня 2019 року. Однак, вказану обставину позивач не підтверджує відповідним договором. Позивач подає до суду копію Договору позики від 26 квітня 2018 року. Також позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання дати укладання договору, однак законодавством України не передбачено такий спосіб захисту як визнання дати укладання договору.Представник відповідача посилався на те, що позивач в якості підтвердження виконаних зобов`язань посилається на договір застави автомобіля марки: RENAULТ KANGOО, ТИП - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотоннажний-В, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір - білий, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , власником якого є [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною 26 квітня 2019 року, за реєстровим № 753. Однак, з огляду вказаного договору застави, вбачається, що вказаним договором забезпечуються виконання заставодавцем своїх зобов`язань, що випливають з умов договору позики від 26 квітня 2019 року. Окрім того, відповідач договір позики від 26 квітня 2019 року з позивачем не укладала, про існування такого договору їй нічого не відомо. Крім того посилався на пропус позивачем позовної давності в частині вимог про стягнення штрафу. Просив відмовити у позові в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 21.10.2024 року пояснила, що до нотаріуса вона не зверталась, будь-яких договорів позики та застави з відповідачем не укладала і нічого не підписувала. На пропозицію суду підтвердити, чи її підпис в договорі позики та договорі застави рухомого майна при їх огляді в судовому засіданні, посянила, що підпис у договорах не її. Судом було роз`яснено [PERSON] право на проведення почеркознавчої експертизи, однак остання відмовилась від заявлення такого клопотання. \~ \~ \~ \~Приватний нотаріус Петренко К.В. до судового засідання не з`явилась, надала письмові пояснення, де зазначила, що 26 квітня 2019 року сторони по справі звернулись до неї, як приватного нотаріуса, з метою вчинення правочинів стосовно укладення договору позики та договору застави транспортного засобу RENAULТ KANGOО, ТИП - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотоннажний-В, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . В процесі укладення договорів сторони вирішили не вчиняти договір позики в нотаріальній формі, а лише укласти договір застави транспортного засобу в нотаріальній формі, що дозволяється законом. Договір був складений в простій письмовій формі і при його виготовленні виникла технічна помилка з приводу дати: було вказано «двадцять шосте квітня дві тисячі вісімнадцятого року» замість «двадцять шосте квітня дві тисячі дев`ятнадцятого року». Обидва договори були виготовлені і підписані в один день, що і підтверджується знаходженням договору позики датований «двадцять шосте квітня дві тисячі вісімнадцятого року» в нотаріальній справі. За для усунення цієї помилки підтвердила, що правильно читати дату в договорі позики «двадцять шосте квітня дві тисячі дев`ятнадцятого року» як це і вказано у договорі застави транспортного засобу від 26.04.2019 року, за реєстровим № 753. Дослідивши надані докази в їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами по справі 26 квітня 2019 року було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 3800 доларів США., що еквівалентно 102030,00 грн, відповідач зобов`язалась повернути грошові кошти до 19 липня 2019 року включно. Проте, у вказаному договорі помилково зазначено рік укладання правочину як 2018, замість правильного 2019. \~ \~ \~ \~У забезпечення виконання договору позики, укладеного 26.04.2019 року, у той же день між сторонами був укладений договір застави автомобіля марки: RENAULT KANGOO, ТИП - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотоннажний-В, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір - білий, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міською нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівно 26.04.2019 року, за реєстровим № 753. Вартість предмету застави складає 102030 грн., що еквівалентно 3800 доларів США. На з`ясування спірної дати договору позики, ухвалою суду від 02.11.2023 року було призначено судову технічну експертизу. Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 4272-23 від 25.03.2024 року: 1) Підписи від імені [PERSON] та підписи від імені [PERSON] в договорі позики від 26.04.2018 та в договорі застави транспортного засобу від 26.04.2019 - виконані пастами з синьо-фіолетових(ого) кольорів(у) для кулькових ручок. Підписи від імені [PERSON] та підписів від імені [PERSON] в договорі позики від 26.04.2018 та в договорі застави транспортного засобу від 26.04.2019 вірогідно виконані одним і тим же пишучим вузлом кулькової ручки пастою синьо-фіолетового кольору.2) У досліджуваних договорі позики від 26.04.2018 та договорі застави транспортного засобу від 26.04.2019 року відсутні ознаки штучного зістарювання документів. 3) Встановити чи в один період часу нанесені підписи від імені [PERSON] та підписи від імені [PERSON] у наданих на дослідження договорі позики від 26.04.2018 року та договорі застави транспортного засобу від 26.04.2019 не надається можливим. Суд приходить до висновку, що дана помилка в частині зазначення дати договру носить виключно технічний характер та жодним чином не впливає на правову суть укладеного договору позики, на суму яка була отримана в борг [PERSON] та на строк повернення позики, який визначено 19 липня 2019 року. Отже, суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність встановлення факту, що датою укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] є 26 квітня 2019 року замість помилково зазначеної у договорі 26 квітня 2018 року. Суд\~не приймає\~до уваги\~заперечення проти\~позову представника\~відповідача щодо\~обрання позивачем\~не передбаченого\~законом способу\~захисту цивільного\~права.\~Оскільки позивач\~вправі самостійно\~обирати спосіб\~захисту цивільного\~права,\~яке призведе до відновлення порушеного права позивача\~. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом неоподаткований мінімум доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Постанова ВСУ № 373/2054/16 зроблено висновок, про те, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.ст. 525, 526 одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів позивачу. Враховуючи факт укладення договору позики між сторонами, з відповідача підлягає стягненню сума позики в розмірі 154041 грн. (на момент звернення з позовом курс гривні складав за курсом НБУ 1 долар США = 36,56 грн., станом на 04.06.2024 року (дата подачі заяви про збільшення позовних вимог 1 долар США = 40,53 грн.) Що стосується вимог позивача щодо стягнення 154014 грн. штрафу за договором позики, передбаченим п. г) ч. 2 договору позики, де зазначено, що у разі несвоєчасного повернення суми позики позичальник зобов`язаний сплатити штраф позикодавцю у розмірі 100% від суми позики, суд приходить до висновку про відмову у позові в цій частині, оскільки відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. Аналіз частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Строк позовної давності для заявлення вимог щодо стягнення з відповідача штрафу сплинув, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року справі № 6-3006цс15, з якими погодився і Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2019 року у траві № 363/3543/16-ц (провадження № 61-21240св18) та від 15 квітня 2020 року у справі № 3875/16-ц (провадження № 61-41385св18). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у справі, що складаються з судового збору в розмірі 1540,14 грн. Крім того суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті вартості судової експертизи в розмірі 9087,36 грн.

Outcome: partial