Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації про стягнення з останньої збитків у розмірі 642 711,79 грн. та 3 400 000 грн. моральної шкоди. В позовній заяві зазначає, що внаслідок доведеного факту військової агресії РФ проти України він недоотримав заробітну плату в розмірі 484 311,79 грн.. Зазначена сума мала бути виплачена його роботодавцем - комунальним підприємством «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради в період з вересня 2022 року по березень 2024 року. Крім того, з 06.04.2022 року позивач працював в ПАТ «Меркурій-V», але внаслідок злочинних, неправомірних дій відповідача, підприємство не мало можливості продовжувати підприємницьку діяльність і з квітня 2022 року припинило роботу. Розмір недоотриманої заробітної плати на цьому підприємстві за період з квітня 2022 року по березень 2024 року становить 158\~400 грн.. Зазначає, що внаслідок агресивної політики РФ на окупованих територіях, постійних обстрілів та зважаючи на заклик віце прем`єр- міністерки, міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України [PERSON] покинув територію Василівського району Запорізької області 26.08.2022 року. Посилаючись, в тому числі, на ч 3 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» зазначає, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. Обґрунтовуючи підстави для стягнення моральної шкоди зазначає, що з 1999 року працював в КП «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради і за сумісництвом в ПАТ «Меркурій-V». Внаслідок вимушеного переселення втратив дохід у вигляді заробітної плати та мусить докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Втрачено кар`єрний зріст, гостро постало питання фінансів, що безперечно позначилось на моральному та фізичному стані. Моральну шкоду оцінює у розмірі 3 400 000 грн . Зазначена сума складається з таких частин: позбавлення доходу у вигляді заробітної плати це 1 000 000 грн. моральної шкоди та втрата перспектив кар`єрного росту та неможливість здійснювати професійну діяльність по 100 000 грн за кожен рік трудової кар`єри в період з 1999 року по 2024 року, а всього 24 роки та 2 400 000 грн суми моральної шкоди відповідно. Вважає це справедливою компенсацією , що підлягає стягненню з агресора Російської Федерації. Саме вона завдала душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну, втрату заробітної плати та призвела до відсутності кар`єрного росту, професійної реалізації тощо. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на ст. 3, 56 Конституції України, ст. 2, 4, 15, 16, 22, 23, 167, 170, 1166, 1167 ЦК України. Звертає увагу на положення ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» згідно яких відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Наполягає, що саме Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації є належним відповідачем у справі тане має судового імунітету. Просить задовільнити позовні вимоги та стягнути з Російської Федерації на його користь збитки у розмірі 642 711, 79 грн. та 3 400 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивачем до суду подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, погоджується на прийняття заочного рішення. Відповідач відзиву на позов не надав. Від Міністерства закордонних справ Російської Федерації на адресу суду направлений лист у якому зазначено, що документи направлені судом та позивачем на його адресу залишені без розгляду, оскільки направлені в порушення, порядку визначеному договорами між РФ та Україною. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою суду від 23.04.2024 року відкрито провадження у справі в загальному порядку. Ухвалою суду від 21.05.2024 року закрито підготовче засідання у справі, призначено розгляд справи по суті. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час та місце проведення судових засідань, відзиву на позов не надав, явку свого представника не забезпечив. Частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. У постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 Верховний Суд виснував, що як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом. Через повномасштабну військову агресію РФ Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час [PERSON] працює на комунальному підприємстві «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради. Також [PERSON] за сумісництвом працює у ПАТ «Меркурій-V». Через окупацію міста Енергодара Запорізької області військами РФ [PERSON] був вимушений 26.08.2022 року покинути окуповані території. ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Щодо стягнення недоотриманої заробітної плати у розмірі 642 711, 79 грн суд зазначає наступне. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: в тому числі доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальні підстави відповідальності визначено нормою частини першої статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач зазначає, що збитків йому завдала Російська Федерація- країна агресор. Факт військової агресії Російської Федерації є загальновідомим та не підлягає доказуванню. У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету РФ у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет РФ не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету РФ є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме РФ є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час. Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 від 12 травня 2015 року N 389-VIII Закону України "Про правовий режим воєнного стану"). 15 березня 2022 року прийнято Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі - Закон N 2136-IX), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Відповідно до статті 13 Закону N 2136-IX призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі N 149/1089/22 (провадження N 61-292св23). Позивачем не надано доказів призупинення трудового договору ані з КП «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради, ані з ПАТ «Меркурій-V», а саме ця обставина (призупинення трудового договору) відповідно до положень вищезазначеного закону є виключною підставою для стягнення цих сум з країни агресора. Також не надано доказів відмови колишніх роботодавців позивача в переведенні його на іншу роботу чи переведенні на роботу в дистанційному режимі. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради та ПАТ «Меркурій -V» є діючими юридичними особами, не виключені із реєстру, у стані припинення/банкрутства не перебувають. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для застосування статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" відсутні, а відтак не підлягає застосуванню частина четверта цієї статті про те, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. А відтак, в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Стосовно стягнення 3 400 000 грн. моральної шкоди суд зазначає наступне. Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вище зазначалось, що саме на Російську Федерацію покладено відшкодування завданої шкоди, в тому числі, і моральної. Позивач вважає себе жертвою порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та ІV Женевської конвенції про захист цивільного населення під час збройного конфлікту 1949 року. Обґрунтовуючи підстави для стягнення суми моральної шкоди, зазначає, що результатом збройної агресії відповідача стала втрата належного йому доходу, професійної діяльності та кар`єрного росту. Все чого прагнув позивач стало неможливим, гостро стало питання фінансів і це позначилось на його моральному та фізичному стані. Беззаперечно, що кожна людина, яка проживала в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії РФ, прийняли рішення виїхати з тимчасово окупованих територій України, зазнали безумовних моральних страждань. Кожна людина, яка не покинула територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, позбавлена звичного ритму життя, в тому числі це стосується професійних питань. А відтак, позовні вимоги про стягнення суми моральної шкоди є законними та обґрунтованими. Щодо суми яка підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Чинним ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15 грудня 2020 року). В обґрунтування позову позивач посилається лише на моральні страждання внаслідок втрати роботи, а також необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя не конкретизуючи при цьому в чому проявляються такі зусилля. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує, що позивач покинув тимчасово окуповану територію 26.08.2022 року. Тобто понад два роки, позивач перебуває поза межами окупованої території, має можливість працювати за фахом, оскільки має свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю. Крім того, вище зазначалось, що позивачем не надано доказів призупинення трудового договору з КП «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради та ПАТ «Меркурій -V», а відтак його правовідносини із вищезазначеними роботодавцями не припинено, і позивач може претендувати на виплату заробітної плати. Медичних довідок про погіршення стану здоров`я внаслідок завдання моральної шкоди чи довідок про необхідність реабілітації, що була зумовлена втратою робочого місця позивачем не надано. Враховуючи тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з із військовою агресією РФ проти України, вимушеністю позивача покинути власну домівку та неможливістю працювати на попередніх місцях роботи, враховуючи відчуття позивачем душевних страждань, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії РФ проти України, те, що позивач зазнає душевного болю та страждань, втрати душевного спокою, постійно відчуває невпевненість і незахищеність, з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову цій частині та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 250\~000 грн.

Outcome: partial