Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

24.10.2023 [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) 2/3 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 610975480382. В обґрунтування вимог, позивач зазначила, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.10.2019 у справі № 757/18387/18-ц було розірвано: 1)договір купівлі-продажу № 672 від 14.04.2014, за яким [PERSON] відчужила [PERSON] 1 / 2 ідеальної частки двокімнатної квартири [ADDRESS] ; 2)договір купівлі-продажу № 1589 від 20.08.2015 за яким [PERSON] відчужила на користь Позивача 1/6 ідеальної частки квартири. Втім, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2023 у справі № 757/18387/18-ц було скасовано заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 29.10.2019 у справі № 757/18387/18-ц. З метою здійснення реєстраційних дій з припинення права власності [PERSON] на 1 / 2 ідеальної частки та [PERSON] на 1/6 ідеальної частки квартири, реєстрації на них права власності позивача, було здійснено та сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 341889717 від 07.08.2023 Як випливає з інформаційної довідки з ДРРП за № 341889717 від 07.08.2023 актуальним власником на 5/6 частини квартири є невідомий позивачеві [PERSON] . Тобто, як попередньо було встановлено позивачем, після ухвалення заочного рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.10.2019 у справі № 757/18387/18-ц минулими «титульними власниками» було неодноразово вчинено відчуження частин об`єкта нерухомості без згоди та дійсної волі власника вказаної квартири - позивача. Вказані обставини у своїй сукупності стали підставою для звернення до суду з позовом про витребування частини квартири. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 13.11.2023 ухвалою суду було забезпечено позов шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 610975480382. 02.01.2024 від представника третьої особи [PERSON] - адвоката Палій А.В. до суду надійшла надійшли пояснення щодо позову, в яких представник вказує, що її довіритель на законних підставах відчужила квартиру, а [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, яка є предметом позову, а тому у нього не може бути витребувано майно. Одночасно вказує, що позивач не довела недобросовісності дій відповідача та не надала доказів, що договір дарування від 01.08.2023 був визнаний недійсним, а позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. За вказаних обставин, представник просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 12.01.2024 представником позивача до суду було подано відповідь на пояснення третьої особи, в яких представник вказав на безпідставність доводів третьої особи. Обґрунтовуючи позицію, представник вказує, що оскільки квартира юридично вибула з володіння позивача, тобто право власності на неї було зареєстровано за іншим суб`єктом, безпідставними та очевидно необґрунтованими є доводи та мотиви третьої особи, що станом, як на момент відчуження за договором дарування від 01.08.2023, так і на момент подання позову, за позивачем не було зареєстровано право власності на квартиру. Окрім цього, оскільки між відповідачем та третьою особою було укладено договір дарування, враховуючи факт безоплатного відчуження, частина квартири підлягає витребування від відповідача у будь-якому випадку. Представник позивача вказує, що доводи та мотиви третьої особи про необхідність визнання недійсним договору дарування від 01.08.2023 є безпідставними та спростовується положеннями чинного законодавства та судовою практикою. Водночас, єдиним належним та ефективним способом захисту прав позивача є саме витребування частини квартири від останнього набувача. 28.03.2024 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог відмовити, на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної частини квартири, а підстави відібрання об`єкта нерухомості відсутні. 23.04.2024 представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій представник вказав на безпідставність доводів викладених у відзиві, так як майно вибуло з володіння позивача поза його волею, а тому наявні правові підстави для його витребування на підставі ст. 388 ЦК України. 03.05.2024 представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких представник вказав, що позовні вимоги є повністю неправомірними, необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені. Окрім цього, зазначає, що [PERSON] являється добросовісним набувачем спірної частки квартири, а підстави відібрання об`єкта нерухомості відсутні. Крім того, ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 22.02.2018 року по справі №757/39215/15-ц визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якої власністю [PERSON] є 1/6 частка квартири в [ADDRESS] . Таким чином, вимоги позивача щодо витребування 1/6 частки спірної квартири є неправомірними. Власником цієї частки була [PERSON] , яка розпорядилась своєю часткою та подарувала її відповідачу по справі. Окрім цього, представник відповідача, у запереченнях на відповідь на відзив зазначає, що справа №757/18387/18-ц, в межах розгляду якої було скасовано заочне рішення, досі не розглянута по суті. Єдиною підставою позивачів для звернення до суду з вказаним позовом, являється скасування заочного рішення по справі №757/18387/18- ц. В той же час, вказана справа, від результатів розгляду якої залежить вирішення дійсного спору, досі не розглянута. 06.06.2024 ухвалою суду було відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Палій Альони Геннадіївни про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаревич Вікторії Геннадіївни. 06.06.2024 ухвалою суду було закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 20.08.2024 ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання клопотання представника позивача та представника третьої особи про зупинення провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено, що 14.04.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 672 від 14.04.2014, за умовами якого [PERSON] відчужила позивачеві 1 / 2 ідеальної частки квартири. Право спільної часткової власності Позивача на 1 / 2 частки квартири було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно14.04.2015. 20.08.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 1589 від 20.08.2015, за умовами якого [PERSON] відчужила [PERSON] 1 / 6 ідеальної частки квартири. Право спільної часткової власності позивача на 1/6 частки квартири було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.08.2015. Крім того, 27.08.2015 [PERSON] набула право спільної часткової власності на 1/6 частку квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1645 від 27.08.2015. Право спільної часткової власності позивача на 1/6 частки квартири було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.08.2015. Окрім позивача, право спільної часткової власності на 1/6 частки квартири 07.08.2015 набула [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1508 від 07.08.2015. Право спільної часткової власності [PERSON] на 1/6 частки квартири було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.08.2015. Таким чином, станом на 27.08.2015 квартира належала на праві спільної часткової власності наступним особам: 1)позивачеві [PERSON] з визначенням ідеальної частки 5/6, на підставі договору купівлі-продажу № 672 від 14.04.2014, договору купівлі-продажу № 1589 від 20.08.2015, свідоцтва про право на спадщину за законом № 1645 від 27.08.2015. 2) [PERSON] з визначенням ідеальної частки 1/6, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1508 від 07.08.2015. Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.10.2019 у справі № 757/18387/18-ц було розірвано: 1)договір купівлі-продажу № 672 від 14.04.2014, за яким [PERSON] відчужила [PERSON] 1 / 2 ідеальної частки двокімнатної квартири [ADDRESS] )договір купівлі-продажу № 1589 від 20.08.2015 за яким [PERSON] відчужила на користь Позивача 1/6 ідеальної частки квартири. У зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу № 672 від 14.04.2014, який був підставою для виникнення права власності позивача на 1 / 2 частку квартири, 01.10.2021 було припинено право позивача на 1 / 2 частку квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Одночасно з припиненням права власності Позивача на 1 / 2 частку квартири, 01.10.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно було відновлено та зареєстровано право власності [PERSON] на 1 / 2 частку квартири (рішення за індексним № 62773983 від 10.01.2022). Крім того, у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу № 1589 від 20.08.2015, який був підставою для виникнення права власності позивача на 1/6 частку квартири, 08.09.2021 було припинено право позивача на 1/6 частку квартири. При цьому, одночасно з припиненням права власності позивача на 1/6 частку квартири, 08.09.2021 у ДРРП було відновлено та зареєстровано право власності [PERSON] на 1/6 частку квартири. На підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2018 у справі № 757/39215/15-ц про затвердження мирової угоди, 16.11.2021 було припинено право спільної часткової власності [PERSON] на 1/6 частку квартири та одночасно зареєстровано право спільної часткової власності на 1/6 частку квартири за третьою особою. Крім того, у зв`язку зі смертю [PERSON] , [INFO] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності Третьої особи на 1/6 частку квартири (яка належала [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-72 від [INFO]. Таким чином, станом на [INFO] титульними власниками квартири на праві спільної часткової власності були наступні особи: 1) [PERSON] з визначенням ідеальної частки 5/6; 2) [PERSON] з визначенням ідеальної частки 1/6. 03.11.2022 до Печерського районного суду м. Києва було подано заяву про перегляд заочного рішення від 29.10.2019 у справі № 757/18387/18-ц, оскільки про існування вказаного судового рішення позивач дізналася 17.10.2024. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2023 по справі № 757/18387/18-ц, яка набрала законної сили 28.03.2023, скасовано заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 29.10.2019 у справі № 757/18387/18-ц. Наряду з вказаним, слід зазначити, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус КМНО Морозов Геннадій Вікторович про розірвання договорів, так як позивачем обрано невірний спосіб захисту. Постановою Київського апеляційного суду провадження у справі № 757/18387/18-ц за позовом провадження у частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус КМНО Морозов Геннадій Вікторович про розірвання договорів закрито, у зв`язку зі смертю позивача, в іншій частині рішення суду залишено без змін. 28.03.2023 було скасовано документ, який слугував підставою для припинення 01.10.2021 права власності Позивача на 1 / 2 частку квартири, відновлення та реєстрації права власності за [PERSON] та припинення 08.09.2021 права власності позивача на 1/6 частку квартири, відновлення та реєстрації права власності за третьою особою. Водночас, у період вибуття майна із володіння позивача, було вчинено низку правочинів. По-перше, відбулося спадкування майна особи, якій воно не належить, а саме 1 / 2 частка квартири, яка була включена до спадкової маси [PERSON] та успадкована третьою особою, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-72 від [INFO]. По-друге, 01.08.2023 між третьою особою та відповідачем було укладено договір дарування № 721 від 01.08.2023, за умовами якого третя особа відчужила відповідачеві 5/6 частки квартири. Право спільної часткової власності Відповідача на 5/6 частки квартири була зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.08.2023. Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово- правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі N 752/13695/18 (провадження N 61-6415св19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначила, що отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 372/266/15-ц зазначила, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Велика палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц зазначила, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Верховний Суд у постанові від 30.07.2020 у справі № 752/13695/18 зазначив, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Велика Палата Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 зазначила, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц зазначила, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному Спростовуючи доводи позивача, відповідач та третя особа вказують, що станом на момент відчуження квартири третьою особою, майнові права позивача у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно не були зареєстровані, а тому остання не має й права витребувати її, проте вказане спростовується наступним. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Верховний Суд у постанові від 10.10.2023 у справі № 569/16891/20 зазначив, що віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. При розгляді спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Верховний Суду у постанові від 30.07.2020 у справі № 752/13695/18 зазначив, що віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. За таких обставин, оскільки квартира юридично вибула з володіння позивача, тобто право власності на неї було зареєстровано за іншим суб`єктом, безпідставними та очевидно необґрунтованими є доводи та мотиви третьої особи, що станом, як на момент відчуження за договором дарування від 01.08.2023, так і на момент подання позову, за позивачем не було зареєстровано право власності на квартиру. Слід зазначити, що навпаки, сам факт реєстрації права власності за відповідачем, а не позивачем, вказує на порушення прав позивача для захисту яких вона і звернулася до суду. Встановлені обставини під час судового розгляду одночасно свідчать, що позивачем обрано належний спосіб захисту. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, може розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами особи, яка заявила про захист права, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Позивачем доведено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, а тому й усі правочини вчинені у період незаконного вибуття із власності позивача вчинені без згоди та волі дійсного власника нерухомого майна - позивача. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору за подання позову у розмірі 10 293, 33 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536, 80 грн., відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved