Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] посилаючись на те, що він займає посаду начальника Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України. В кінці червня 2024 року йому стало відомо про поширення щодо нього недостовірної інформації шляхом розміщення на власній публічній (з доступом усіх користувачів) сторінці в соціальній мережі FасеВоок, з відміткою сторінки Генерального штабу ЗСУ, допису в якому містяться негативні неправдиві відомості про ЦБО ЗСУ, про його колектив і про нього та його діяльність на посаді, який створила та оприлюднила на своїй сторінці в соціальній мережі [PERSON] .. Остання працювала на посаді бібліографа 1-ї категорії бібліотеки ЦБО ЗСУ, 20 березня 2024 року з нею було припинено трудовий договір за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України. 28 червня 2024 року у всесвітній мережі Інтернет в соціальній мережі facebook на власній сторінці відповідача опубліковано текст, в якому відповідач виклала (розповсюдила) недостовірну та непідтверджену інформацію про позивача, як начальника ЦБО ЗСУ та про діяльність бібліотеки ЦБО ЗСУ. Поширена відповідачем негативна та недостовірна інформація порушує його особисті немайнові права, зокрема ганьбить честь, гідність, завдає шкоди діловій репутації, ставить під сумніви професійні, ділові та моральні якості, як начальника ЦБО ЗСУ, військовослужбовця, полковника ЗСУ. Інформація має характер наклепу, тому не є оціночним судженням і підлягає спростуванню. Позивач просить визнати поширену в мережі інтернет у соціальній мережі Facebook на сторінці [PERSON] такою, що є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , вилучити недостовірну інформацію з власної сторінки відповідача у соціальній мережі FасеВоок, стягнути з [PERSON] 20000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судовий збір. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про місце, час та дату судового розгляду по справі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , - [PERSON] позовні вимоги в інтересах своєї довірительки не визнав, до суду подав відзив на позовну заяву (а. с. 87-88), в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вони є безпідставними. Спірна публікація відсутня, відтак фактично відсутній предмет спору.\~\~Аналізуючи\~\~зміст коментаря:\~\~«молодь гине не за упирів, які в тилу ховаються під гаслом «За підтримки начальника Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України полковника Сергія Корні !!! А цей полковник, що для перемоги зробив … Дав велику залу, щоб провели захід!!! А, що він робить як офіцер Збройних Сил України!!! Користується положенням і зв`язками, щоб на Грушевського сидіти і покривати таких як він не компетентних у культурі!!! Скільки зараз професійних військовослужбовців з культурною освітою»,\~-\~сторона відповідача дійшла висновку про відсутність у ньому фактичних даних\~\~та вважає, що з огляду на характер використання мовних засобів (епітетів, гіпербол, метафор) наведені висловлювання є оціночними судженнями (суб`єктивною оцінкою) певної особи (навіть не відповідача), а відтак\~не\~\~підлягають\~\~спростуванню.\~\~Така публікація\~не містить\~посилань на\~конкретні випадки,\~ситуації,\~людей та\~інше,\~за яких\~відбувалось користування\~положеннями чи\~зв`язками позивачем,\~а також\~відсутні конкретні\~дані,\~щодо «покривання»\~(мовою\~оригіналу)\~інших осіб.\~Із запису\~чітко встановлено,\~що полковник\~для перемоги\~ЗСУ надав\~велику залу\~для проведення\~певного заходу,\~що ніяким\~чином не\~принижує гідність\~позивача в\~будь-якому\~контексті.\~Межі критики\~та оцінки\~щодо поведінки\~державних службовців,\~публічних осіб\~є ширші,\~ніж межі\~оцінки та\~критики поведінки\~пересічного громадянина.\~Публічна особа,\~у даному\~випадку позивач,\~вступаючи на\~такого роду\~посаду та\~обираючи такий\~кар`єрний\~шлях,\~повинен бути\~готовий до\~прискіпливої уваги\~з боку\~суспільства,\~в тому\~числі в\~грубій формі.\~Адже суспільство\~має право\~на отримання\~суспільно важливої\~інформації для\~контролю за\~діяльністю та\~приватним життям\~осіб,\~що здійснюють\~функції держави,\~задля формування\~власної думки\~на підставі\~різноманітних фактів\~та думок.\~\~Відтак,\~займаючи керуючу\~посаду в\~ Центральному\~будинку офіцерів\~Збройних Сил\~України,\~позивач мав\~бути готовий\~до підвищеної\~уваги до\~себе та\~до гострої\~критики своєї\~діяльності,\~тим паче\~в умовах\~воєнного стану\~та збройної\~агресії російської\~федерації.\~Такий висновок\~сторони відповідача\~ґрунтується на\~усталеній судовій\~практиці,\~що неодноразово\~формулювалась у\~рішеннях Верховного\~Суду (справа\~№757/22307/17).Належних доказів на підтвердження позиції позивача про здійснення спірного допису відповідачем позовна заява та додатки до неї не містять, тому сторона відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи позивача [PERSON] та його представника [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , - [PERSON] , з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції від 19.09.2017 року за №292/4477, позивач у військовому званні капітана брав участь в період з 07.05.2017 року по 08.09.2017 року в антитерористичній операції в районі її проведення м. Маріуполь (а. с. 16). Згідно копії витягу із наказу директора департаменту кадрової політики МО України (по особовому складу) за №31 від 26.02.2020 року позивача у військовому званні майора призначено на посаду заступника начальника Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України (а. с. 15). Відповідно до копії витягу із наказу міністра оборони України (по особовому складу) за №814 від 01.09.2022 року позивача у військовому званні підполковника призначено на посаду начальника Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України (а. с. 14). Згідно копії наказу начальника Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України за №12 від 29.01.2024 року призначено провести повну перевірку бібліотечного фонду з метою встановлення фактичної наявності документів станом на 01.01.2024 року без припинення її функціонування в повсякденній діяльності (а. с. 19-20). В п. 4 даного наказу зазначено про призначення відповідальною за облік та рух документів за спеціалізований фонд №1 бібліографу I-ї категорії [PERSON] .. Відповідно до копії витягу із наказу начальника Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України (по стройовій частині) за №30 від 18.03.2024 року, [PERSON] звільнено з посади бібліографа I-ї категорії бібліотеки Центрального будинку офіцерів Збройних Сил України на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а. с. 21). В мережі Інтернет у соціальній мережі Facebook опубліковано інформацію з світлинами особи жіночої статі із зазначенням ім`я та прізвища « [PERSON] », яка за доводами сторони позивача є недостовірною інформацією та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача (а. с. 22-24). В судовому засіданні представники сторін повідомили суд, що оспорюваний допис на момент розгляду даної справи у соціальній мережі Facebook уже видалено. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із\~ст.\~ст.\~4\~ч.\~1;\~5\~ч.\~1\~ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~Згідно\~із ч.\~1,\~2\~ст.\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.\~1,\~3\~ст.\~89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. За статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно роз`яснень пунктів 1, 2, 3, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. У статті 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. На підставі ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до ст. 14 вказаного Закону поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошеної інформації. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про інформацію» джерелами інформації є передбачені або встановлені Законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об`єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. При цьому, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. У деяких випадках тягар доказування регулюється нормами матеріального права. Наприклад, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Під час розгляду справ про захист ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною завданням суду є забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин щодо недопущення поширення інформації, яка не відповідає дійсності, - з одного боку (приватний інтерес), а з іншого - недопущення ситуації, коли такі позови використовуються з метою обмеження загальних засад свободи слова, права громадськості бути обізнаною (публічний інтерес). Розглядаючи зазначені спори, суд зобов`язаний виважено підійти до необхідності обмеження свободи вираження поглядів та ретельно обґрунтувати ухвалене рішення щодо наявності в інформації, яка визнається недостовірною, ознак реального завдання шкоди репутації, порушення прав інших осіб, з метою забезпечення професійного захисту журналістики та недопущення надмірного втручання в право громадськості на отримання інформації. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява №63566/00). Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту поширення відносно нього відповідачем в мережі «FасеЬоок» інформації, яка не відповідає дійсності, порушує права і свободи, принижує честь, гідність та його ділову репутацію, оскільки стороною позивача клопотання про призначення відповідної експертизи для встановлення належності сторінки в мережі «FасеЬоок» та автора оспорюваного допису не заявлялось. За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог стороною позивача, а відтак в задоволенні позову слід відмовити повністю. \~ \~

Outcome: dismissed