Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він є правнуком [PERSON] та [PERSON] , які уклали шлюб в 1930-х роках, від якого в них народилося троє дітей: [PERSON] , 1935 року народження, [PERSON] , 1937 року народження, та бабуся позивача [PERSON] , 1938 року народження. Прабабусі позивача [PERSON] належало домоволодіння [ADDRESS] , яке вона прийняла та отримала у спадщину після своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказане домоволодіння. На момент смерті прабабусі позивача єдиним спадкоємцем 1-ї черги за законом був її чоловік [PERSON] , який проживав разом із спадкодавцем на час її смерті та був зареєстрований в даному домоволодінні. Діти померлої, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які мали право на спадщину, будучи спадкоємцями першої черги за законом, через те, що не були зареєстровані та не мешкали у домоволодінні разом з батьками, спадщину у розумінні положень 524 ЦК УРСР не прийняли. 07 вересня 1973 року нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Ревякіну В.Г. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] , за реєстровим номером 1-3379, зареєстроване в КП ДБТ в реєстровій книзі 284 за № 40 та в електронному реєстрі прав власності нерухоме майно за реєстровим номером 15078676. За життя [PERSON] склав заповіт, який 20 вересня 1991 року був посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Вороною В.В. та був зареєстрований в реєстрі за № 3-4155, за змістом якого все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося на випадок своєї смерті заповів позивачу по справі [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS] . На час смерті свого прадідуся позивач по справі був малолітнім, йому було лише 12 років. У спірному будинку на час смерті свого прадідуся зареєстрований не був. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , його донька [PERSON] звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилося після смерті її батька. Син померлого [PERSON] та інша донька [PERSON] з заявою про прийняття спадщини не зверталися, у розумінні положень ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, спадщину не прийняли. В інтересах позивача заяву про прийняття спадщини в установлений законом 6-ти місячний строк подав його батько [PERSON] 09 квітня 2008 року позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори та отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] за заповітом на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інші 2/3 частки спадкового майна були залишені відкритими. 05 березня 2024 року позивач звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , але постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвої Н.С. від 05 березня 2024 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва, через те, що свідоцтво про право на спадщину за законом вже видано на 1/3 частину домоволодіння, а інші 2/3 частки спадкового майна залишені відкритими для іншого спадкоємця, який за законом має право на обов`язкову частку у спадщині в розумінні ст. 535 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, зокрема, для доньки померлого [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті батька, але належним чином не оформила своїх спадкових прав. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина у вигляді обов`язкової частки на домоволодіння [ADDRESS] , яку остання прийняла за законом у спадщину після смерті свого батька [PERSON] . Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її рідний син [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті своєї матері. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки померла [PERSON] за життя не оформила своїх спадкових прав на обов`язкову частку, то позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права в позасудовому порядку, він просить суд визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, визначено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.47). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2024 року з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори витребувано посвідчену належним чином копію спадкової справи після [PERSON] , померлого [INFO] . Також цією ухвалою витребувано з Шостої дніпровської державної нотаріальної контори посвідчену належним чином копію спадкової справи після [PERSON] , яка померла [INFO] , та закрито підготовче провадження у справі (а.с.53). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року витребувано у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради інформацію про склад зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] (а.с.88). Позивач [PERSON] та його представник адвокат Скочко О.А. в судове засідання не з`явились, представник позивача надала заяву щодо розгляду справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.92). Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Судом встановлено, що прабабусі позивача [PERSON] належало домоволодіння [ADDRESS] , яке вона успадкувала після смерті свої матері [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказане домоволодіння. 07 вересня 1973 року [PERSON] прийняв спадщину після своєї дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська Стрілковською З.Д. (а.с.6). За життя [PERSON] склав заповіт, який 20 вересня 1991 року був посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Вороною В.В. та був зареєстрований в реєстрі за № 3-4155, за яким все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося на випадок своєї смерті [PERSON] заповів позивачу по справі [PERSON] (а.с.7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18 березня 1992 року (а.с.37). Після його смерті відкрилась спадщина на спірне домоволодіння. Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Частиною 1 статті 524 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно статті 534 ЦК УРСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 535 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР 1963 року містить перелік дій, що свідчать про прийняття спадщини. Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. ст. 560, 561 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , його донька [PERSON] звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька (а.с.59 зв.) В інтересах позивача [PERSON] заяву про прийняття спадщини подав його батько [PERSON] (а.с.60). Інші діти [PERSON] , який помер [INFO] , а саме: [PERSON] та [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори не зверталися. 09 квітня 2008 року позивач [PERSON] звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 1/3 частку домоволодіння [ADDRESS] (а.с.68). 05 березня 2024 року [PERSON] звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , але постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвої Н.С. від 05 березня 2024 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва, у зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом вже видано на 1/3 частину домоволодіння, а інші 2/3 частки спадкового майна залишені відкритими для іншого спадкоємця, який за законом має право на обов`язкову частку у спадщині в розумінні ст. 535 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, зокрема, для доньки померлого [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті свого батька, але належним чином не оформила своїх спадкових прав (а.с.18). [INFO] [PERSON] померла. 17 лютого 2005 року відповідач по справі [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини після своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.81). В постанові Верховного Суду України від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц, вказано, що згідно з частиною першою статті 1276 ЦК України перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією не застосовуються щодо обов`язкової частки у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майнових інтересів (стаття 1241 ЦК України). Зокрема відповідним правом наділені особи, які в силу свого фізичного стану об`єктивно позбавлені здатності рівної, поруч з іншими особами, реалізації своїх прав, що вимагає додаткового їх захисту з боку держави. Тому право на обов`язкову частку прямо виключено зі спадщини, яка переходить до спадкоємців особи, що мала це право. Разом з тим, якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку. З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що право на обов`язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини (спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування. З матеріалів спадкової справи №296/1992 після [PERSON] , який помер [INFO] , наданої Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого видавалося лише [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , хоча і звернулась до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після свого батька, утім належним чином її не оформила, а тому її обов`язкова частка на спадкове майно після померлого [PERSON] не входить до спадкової маси та не може бути успадкована її спадкоємцями. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 77,3 кв.м, житловою площею 42,1 кв.м; прибудови літ.А1-1, загальною площею 25,5 кв.м; ґанку літ.а2, загальною площею 4,6 кв.м, житлового будинку літ.Г-1, загальною площею 31 кв.м; житловою площею 14,5 кв.м; прибудови літ.г1-1, загальною площею 5 кв.м; ґанку з козирком літ.г2, загальною площею 3,2 кв.м; гаражу літ.Б, загальною площею 20,5 кв.м; вбиральні літ.В, загальною площею 1,6 кв.м; сараю літ.Е, загальною площею 8,2 кв.м; навісу літ.Є, загальною площею 13 кв.м; вольєру літ.Ж, загальною площею 5,4 кв.м, а також споруд № 1-8, I, II в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved