Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

17 травня 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області із вимогами про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач, внаслідок активних бойових дій, з метою збереження життя та здоров`я, був змушений покинути свій дім, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в якому він проживав та був зареєстрований до повномасштабного вторгнення рф. На підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 27 грудня 1999 року позивач є власником житлового будинку та господарських будівель та споруд, що належать до будинку за адресою: [ADDRESS] , земля під будинком на той час на праві власності йому не передавалась. Свідоцтво було видано на підставі рішення виконкому Єгорівської сільської ради народних депутатів від 7 вересня 1999 року. Дані відомості були зареєстровані в книгу № 1 під реєстром № 204, 27 грудня 1999 року та зареєстровані у Бюро технічної інвентаризації у м. Волноваха. Відповідно до довідки від 31 січня 2024 року, згідно наданих матеріалів технічної інвентаризації житловий будинок з надвірними будівлями розташований в [ADDRESS] , відповідає наступним характеристикам: Загальна площа приміщень житлового будинку складає 65,8 м2, з них 30,9 м2 - житлова (основна), 24,0 м.2 - допоміжна (підсобна), літні неопалювальні приміщення - 10,9 м2. Будинок - Літ. А-1, літня кухня - літ. Б, гараж - літ. - В, льох з шийкою - літ. Г, вбиральня - літ. Д, огорожа - № 1. Будинок Літ. А-1 складається з: I - веранда - 10,9 м2; 1-1 Кухня - 9,3 м2; 1-2 Кухня - 11,7 м2; 1-3 Житлова - 14,4 м2; 1-4 Житлова - 8,1м2; 1-5 Житлова - 8,4 м2; 1-6 Комора - 3,0 м2. В 1999 році законодавством не була передбачена обов`язкова реєстрація права власності на будинок. У період з 2002 року по 01 січня 2013 року в Україні діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року. Право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано ще в 1999 році у вже архівному, Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстр БТІ) до 01 січня 2013 року. Перебуваючи вже в безпеці, в м. Полтаві, позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно та надав усі документи на житловий будинок в оригіналі, що у були наявні для внесення відомостей по житловому будинку в Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, однак 31 жовтня 2023 року розгляд заяви було зупинено державним реєстратором. 22 грудня 2023 року, державним реєстратором була прийняте рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій, з посиланням на неможливість отримання документів та/або інформації потрібної для державної реєстрації прав. Це пов`язано з тим, як було роз?яснено позивачу державним реєстратором, що територія де перебуває його будинок нині в окупації з березня 2022 року та відповідно отримати інформацію з архівів БТІ не видається можливим, адже усі архіви БТІ залишились на окупованій території. В інтересах позивача адвокатка Маліннікова Д.К. звернулась до Вугледарської міськоївійськової адміністрації Волноваського району Донецької області із запитом на отримання інформації про збереження архівних даних з інформацією по житлу позивача. 26 квітня 2024 року була отримана відповідь про те, що на теперішній час, населені пункти Вугледарської міської територіальної громади знаходяться в зоні проведення активних бойових дій та тимчасовій окупації, тому роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на території Вугледарської міської територіальної громади не відновлено, а відповідний кваліфікований сертифікат відкритого ключа державного реєстратора речових прав виконавчого комітету Вугледарської міської ради є заблокованим. У зв`язку з чим, маючи правовстановлюючі документи на житловий будинок, позивач не може внести відомості по ньому до ДРРП, а отже не може зареєструвати своє право власності на належне йому майно. Тому, позивач був змушений звернутися до суду. Прохав суд не розподіляти судові витрати. Ухвалою суду від 25 червня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 49). Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року у справі здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін (а. с. 69). Представниця позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України ухвалив рішення. Судом встановлено, що позивач, на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 27 грудня 1999 року, виданого на підставі рішення виконавчої Єгорівської сільської ради народних депутатів від 07 вересня 1999 року (а. с. 26 та на звороті), є власником житлового будинку з належними йому будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На вказаному правовстановлюючому документі міститься реєстраційний напис про те, що 27 грудня 1999 року право приватної власності [PERSON] на зазначений житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано у Волноваському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 204 (а. с. 26 на звороті). На підтвердження технічної характеристики будинку позивачем надано суду технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовлений ТОВ «БУДГРУПП» 31 січня 2024 року (а. с. 17-20), однак суд не приймає його до уваги і вважає неналежним доказом у справі, оскільки складений він «за станом обстеження від 27 грудня 1999 року» та без фактичного огляду об`єкту дослідження. Позивач є внутрішньо переміщеною особою та у 2022 році виїхав із свого будинку до м. Полтава, згідно з довідкою від 16 листопада 2022 року № 1603-5002347519 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 16). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Міщенко Т.О. Департаменту з питань реєстрації № 69989209 від 31 жовтня 2024 року, було зупинено розгляд заяви позивача у зв`язку з неподанням заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року та, встановлено 30 денний (робочий) строк для усунення цих недоліків (а. с. 33). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації № 69989209 від 31 жовтня 2024 року [PERSON] було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, зокрема з підстави невиконання заявником зазначених у рішенні про зупинення розгляду заяви вимог або неотримання на запит документів та/або інформації необхідних для державної реєстрації прав у встановлений строк (а. с. 34). З відповіді Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області № 0.53/15-1997/0/8-24 від 23 квітня 2024 року (а. с. 35-36) вбачається, що на теперішній час, населенні пункти Вугледарської територіальної громади знаходяться в зоні проведення активних бойових дій та тимчасовій окупації, тому роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на території Вугледарської міської територіальної громади не відновлено, а відповідний кваліфікований сертифікат відкритого ключа державного реєстратора речових прав виконавчого комітету Вугледарської міської ради є заблокованим. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 710-р «Про визначення адміністративних центрі та затвердження територіальних громад Донецької області» визначена територія Вугледарської територіальної громади з центром у місті Вугледарі до складу якої входять Вугледарська, Богоявленська (Мар`їнський район), Єгорівська (Волноваський район), Микільська (Волноваський район) Новоукраїнська (Мар`їнський район), Павлівська (Мар`їнський район), Петрівська (Волноваський район), Степненська (Мар`їнський район). Відповідно до підпункту першого пункту 1 Постанови Верховної Ради від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено у Донецькій області Волноваський район (з адміністративним центром у місті Волноваха) у складі територій Великоновосілківської селищної, Волноваської міської, Вугледарської міської, Комарської сільської, Мирненської селищної, Ольгинської селищної, Старомлинівської сільської, Хлібодарівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. При цьому, враховуючи, що село Єгорівка, Волноваського району, Донецької області, увійшло до складу території Вугледарської міської територіальної громади, архіви Волноваського бюро технічної інвентаризації, стосовно села Єгорівка не передавались. Тому, враховуючи вищевикладене, Вугледарська міська військова адміністрація не має можливості надати інформацію стосовно зареєстрованого права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, відповідно до ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, за приписами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачами у спорі про визнання права власності є власники - особа, які мають право власності на майно (тобто вже стали його власниками, а не намагаються ним стати через пред`явлення позову). Так, у роз`ясненнях, наведених у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392\~ЦК вказано, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Крім того, приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, позивач у позовній заяві зазначив, що маючи правовстановлюючі документи на житловий будинок [ADDRESS] , позивач не може внести відомості по ньому до Державного реєстру речових прав, а отже не може зареєструвати своє право власності на належне йому майно. Таким чином, позивач маючи на руках оригінал документа на право приватної власності на житловий будинок, не може провести його державну реєстрацію, з тих підстав, що на теперішній час його право власності на будинок [ADDRESS] не визнається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим він не може здійснити у державного реєстратора прав на нерухоме майно державну реєстрацію його права власності на житловий будинок, що в свою чергу, позбавляє позивача можливості розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд або отримати компенсацію за пошкоджене чи знищене майно, а відтак, з метою захисту своїх прав на нерухоме майно та, з посиланням на статтю 392 ЦК України, останні вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою про визнання права власності на належний йому житловий будинок. З огляду на наведене, враховуючи те, що позивач маючи на руках документи на право власності на будинок, не може провести його державну реєстрацію, що в свою чергу, позбавляє його можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд або для отримання компенсації за пошкоджене чи знищене майно, зокрема з тих підстав, що на теперішній час його право власності на житловий будинок [ADDRESS] не визнається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, а відтак вона не може здійснити у державного реєстратора прав на нерухоме майно державну реєстрацію його права власності на даний будинок, зважаючи на те, що позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ним права власності на нерухоме майно для захисту свого порушеного права не може, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] , а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved