Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

1. Зміст заяви 1.1. У жовтні 2024 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті її матері - громадянки України [PERSON] , [INFO] , місце народження: Грузія, м. Цаленджиха, яка померла [INFO] , в с. Алахадзи на території Абхазії (Грузія), у віці 70 років. На час смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 1.2. Заяву обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати заявниці - [PERSON] , [INFO] . 1.3. Маючи в наявності свідоцтво про смерть та довідку про смерть № [NUMBER] , видані органом ЗАГС м. Піцунда, Абхазія (територія Грузії), 15 жовтня 2024 року заявниця звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси щодо реєстрації смерті матері. 1.4. Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси відмовив в реєстрації смерті [PERSON] з причини відсутності документів про смерть українського зразку відповідно до законодавства України та рекомендувало звернутися до суду з метою встановлення юридичного факту. 1.5. Встановлення факту, що має юридичне значення, необхідно заявниці для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України, з метою отримання спадщини. 2. Рух справи 2.1. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 30 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 2.2. У судовому засіданні заявниця підтримала вимоги заяви та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що мати в Абхазії (територія Грузії) здійснювала догляд за бабусею, у зв`язку з чим тривалий час там проживала. 2.3. Представник заінтересованої особи до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. 3. Обставини справи, встановлені судом. 3.1. [INFO] померла громадянка України [PERSON] , [INFO] , уродженка республіки Грузія, м.Цаленджиха, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 3.2. Заявниця [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 3.3. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявницею надано копію довідки про смерть № 55 від 14 серпня 2024 року, виданої РАЦС м. Піцунда, згідно з якою [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , причина смерті - гостра серцево-судинна недостатність, місце смерті с. Алахадзи, Гагрський район, Абхазія. 3.4. Також заявницею надано копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого органом РАЦС м. Піцунда, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у с. Алахадзи, Гагрський район, Абхазія; акт про смерть № 55. 3.5. Заявниця зверталась до Посольства України в Грузії щодо проведення реєстрації смерті своєї матері. 3.6.У відповіді Посольства України в Грузії № 6135/71-500-146626 від 28.10.2024 року йдеться про відмову в реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , оскільки свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане органом невизнаної республіки, є недійсним на території України, а отже не може бути прийнятим Посольством України в Грузії як документ, виданий компетентним органом держави перебування для відповідної реєстрації смерті. 4. Положення законодавства, що регулюють правовідносини 4.1. Відповідно до розділу 3 Інструкції про порядок реєстрації актів цивільного стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України 23.05.2001 № 32/5/101 (у редакції наказу Мін`юсту України, МЗС України 25.08.2004 № 90/5/191 (г1066-04), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01 червня 2001 року за № 473/5664, реєстрація смерті громадян України, померлих за кордоном, провадиться консулом за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті, виявлення тіла померлого або за місцем поховання. Реєстрація смерті провадиться за письмовою заявою родичів померлого, компетентних органів країни перебування, адміністрації медичного закладу, у якому настала смерть, та інших осіб на підставі: медичного документа про смерть, виданого медичним закладом, довідки про смерть, виданої компетентними органами, держави перебування. 4.1. Відповідно до статті 24 Договору між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах у справах про визнання безвісно відсутнім, оголошення померлим та встановлення факту смерті компетентні установи тієї Договірної Сторони, громадянином якої була особа у той час, коли вона за останніми відомостями була живою. Установи однієї Договірної Сторони можуть визнати громадянина іншої Договірної Сторони безвісно відсутнім, померлим, а також встановити факт його смерті за клопотанням осіб, що проживають на її території, якщо їх права та інтереси ґрунтуються на законодавстві цієї Договірної Сторони. У випадках, які передбачені пунктами 1 та 2 цієї статті, установи Договірних Сторін застосовують законодавство своєї держави. 4.2. Відповідно до Постанови парламенту Грузії «Про окупацію територій Грузії російською федерацією» від 29 серпня 2008 року колишня Південно-Осетинська автономна область і Абхазька автономна республіка оголошені територіями, окупованими російською федерацією. 4.3. Згідно з Законом Грузії «Про окуповані території» окупованою територією є, зокрема, територія Абхазької автономної республіки. 4.4. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». 4.5.Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and russia, 23.02.2016, §142). 4.6. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. 5. Висновки суду 5.1. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає за можливе застосувати до правовідносин у справі названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. 5.2. За таких обставин, надані заявницею письмові докази суд вважає належними доказами щодо смерті [INFO] громадянки України [PERSON] , [INFO] , що настала у с. Алахадзи, Гагрський район, Абхазька автономна республіка (Грузія). 5.3. При цьому врахування судом документів про смерть, виданих органом невизнаної республіки, не свідчить про легалізацію такого органу. 5.3. Суд також враховує, що Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 367/2656/20 визнав помилковими висновки судів про те, що ЦПК України не передбачає можливості встановлення судом факту смерті особи на території іноземної держави та вказав, що помилковість таких висновків полягає у тому, що невизначеність норм процесуального права не може тлумачитись проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. 5.4. Вищенаведене також узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 березня 2023 року у справі № 754/15666/21. 5.5. З огляду на зазначене, суд вважає встановленим факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянки України, уродженки м. Цаленджиха (Грузія), яка померла [INFO] в с. Алахадзи на території Абхазької автономної республіки (Грузія) внаслідок гострої серцево-судинної недостатності. 5.6. При цьому суд виходить із того, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявниці свідоцтво про смерть її матері, видане державним органом України.

Outcome: approved