Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

У травні\~2024\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовною заявою\~до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] померла [PERSON] . Після смерті останньої залишилося спадкове майно земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 6822184800:03:002:1026, 6822184800:03:021:0257. Позивач являється спадкоємцем за заповітом [PERSON] , однак у встановлений законом строк до нотаріальної контори не звернувся, оскільки не знав про смерть спадкодавиці та про наявність заповітів. Тому [PERSON] просить визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Ухвалою судді від 05 червня 2024 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 31 липня 2024 року залучено до участі в даній справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельського Ю. П. Задоволено клопотання представника позивача адвоката Каруна В. П. про витребування доказів. Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину. Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Карун В. П. у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Кучерук Т. М. проти задоволення позову заперечили, посилаючись на відсутність поважних причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Третя особа приватний нотаріус Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельський Ю. П. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини свого неприбуття суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 серпня 2019 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 6822184800:03:002:1026, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новосільської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, заповіла позивачу [PERSON] . Цей заповіт посвідчений приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Хмельницької області Сурмою Г. Ф. і зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1544. Також 17 вересня 2020 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким належну їй земельну ділянку з кадастровим\~номером 6822184800:03:021:0257 заповіла позивачу [PERSON] . Цей заповіт посвідчений приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Хмельницької області Сурмою Г. Ф. і зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1849. [INFO] [PERSON] померла в м. Ізяслав, що підтверджується актовим записом про смерть № 176 від 12 квітня 2023 року, наданим Ізяславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 27 квітня 2023 року приватний нотаріус Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельський Ю. П. на підставі заяви спадкоємиці за законом [PERSON] завів спадкову справу № 75/2023 щодо майна померлої [PERSON] 12 лютого 2024 року приватний нотаріус Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельський Ю. П. видав спадкоємиці за законом [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 6822184800:03:002:1026, 6822184800:03:021:0257. 15 квітня 2024 року за вих. № 225/02-24 через приватного нотаріуса Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельського Ю. П. дочка спадкодавиці [PERSON] звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна 2001» із повідомленням про намір продати належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 6822184800:03:021:0257. У подальшому [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельського Ю. П., однак листом від 30 квітня 2024 року № 275/01-16 нотаріус [PERSON] вказав позивачу на пропуск ним встановленого статтею 1270 ЦК України шестимісячного\~строку для прийняття спадщини та рекомендував звернутися із відповідним позовом до суду. Згідно з даними довідки Теофіпольської селищної ради № 1159 від 20 жовтня 2021 року місце проживання [PERSON] зареєстроване в [ADDRESS] . Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через незнання положень закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема такі: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20). Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема, у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) про те, що свобода заповіту як принцип спадкового права, включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі № 315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. У даній справі суд встановив, що шестимісячний строк на прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , почав свій перебіг з 12 квітня 2023 року і закінчився 11 жовтня 2023 року. У цей строк позивач, як спадкоємець за заповітом, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав, а тому ним цей строк пропущений. Проте він бажає отримати спадщину після [PERSON] . Як на підстави поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини [PERSON] посилається на необізнаність про смерть спадкодавиці та про наявність заповітів, складених на його ім`я. Зазначає, що лише в квітні 2024 року від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна 2001» (далі Товариства) [PERSON] після отримання ним заяви відповідачки про продаж належної раніше [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 6822184800:03:021:0257, яка надійшла до Товариства як додаток до листа приватного нотаріуса Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельського Ю. П., він дізнався про наявність заповітів. Допитана в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус Теофіпольського районного нотаріального округу Хмельницької області Сурма Г. Ф. суду ствердила, що при посвідченні заповітів за розпорядженням [PERSON] дотримувалася таємниці вчинення нотаріальних дій. На її думку, про наявність заповітів на його ім`я [PERSON] відомо не було. Позивач звернувся з даним позовом до суду у травні 2024 року, тобто наступного місяця після того, як дізнався про відкриття спадщини та наявність заповітів, що відповідає межам строку для подання заяви про прийняття спадщини. Необізнаність позивача про відкриття спадщини та наявність заповітів відповідачем заперечується. Однак будь-які докази на підтвердження факту обізнаності [PERSON] про смерть спадкодавиці протягом передбаченого законом шестимісячного строку відповідачкою та її представником не надано. При цьому відповідачка [PERSON] у судовому засіданні визнала, що лише у січні 2024 року її товариш свідок [PERSON] повідомив представника позивача [PERSON] про смерть спадкодавиці. Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.\~ Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі (стаття 63 Закону України «Про нотаріат»). Згідно з пунктами 2.2, 2.3 та 3.2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.\~У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Вказані норми законодавства направлені на недопущення порушення прав спадкоємців, які закликаються до спадкування за заповітом або за законом та покладають на нотаріуса додаткові обов`язки щодо їх повідомлення про відкриття спадщини і роз`яснення їхніх прав. Матеріали спадкової справи до майна померлої [PERSON] , копія якої міститься у цій цивільній справі, вказують на те, що приватний нотаріус Шмигельський Ю. П.\~при заведенні спадкової справи ще 27 квітня 2023 року дослідив дані Спадкового реєстру та виявив наявність зареєстрованих у ньому заповітів [PERSON] від 15 серпня 2019 року та від 17 вересня 2020 року. Після цього він долучив до матеріалів спадкової справи копії вказаних заповітів, зі змісту яких нотаріусу стало відомо про те, що вони складені на користь [PERSON] (позивача по справі). Відповідно до ч. 2 ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру. Дані про те, що нотаріус намагався дізнатися адресу місця проживання спадкоємця за заповітом [PERSON] із використанням даних Єдиного державного демографічного реєстру відсутні, хоча нотаріус мав таку можливість і за таких обставин зобов`язаний був це зробити. На переконання суду, нотаріус, якому відома особа спадкоємця, та який має реальну змогу встановити його місце проживання або роботи зобов`язаний повідомити спадкоємця про відкриття спадщини особисто або листом, тобто в порядку, визначеному частиною 1 статті 63 Закону України «Про нотаріат». Оскільки приватний нотаріус мав змогу за допомогою Єдиного демографічного реєстру встановити місце проживання спадкоємця за заповітом (позивача), але не зробив цього, то вказане не сприяло у здійсненні особистого розпорядження спадкодавиці. Щодо доводів сторони відповідачки про необхідність врахування судом показань свідка [PERSON] , який у судовому засіданні ствердив, що у кінці січня 2024 року він у телефонному режимі повідомив представника [PERSON] [PERSON] про смерть спадкодавиці та останній привіз до нотаріуса копії заповітів, то суд оцінює ці показання окремо і в сукупності з іншими доказами у справі та зазначає, що без сукупності в матеріалах справи інших доказів таких тверджень недостатньо для підтвердження того факту, що позивач протягом встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини був обізнаний про наявність відповідних заповітів. Суд приходить до таких висновків з урахуванням того, що будь-які належні докази на підтвердження повноважень у [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] у матеріалах справи відсутні. Також суд враховує, що свідок [PERSON] ствердив, що має намір набути одну із земельних ділянок, успадкованих відповідачкою після смерті [PERSON] , у власність, оскільки [PERSON] винна йому грошові кошти. Вказана обставина свідчить про заінтересованість [PERSON] у результатах вирішення даної справи, а тому його покази суд оцінює критично. Крім того, подання [PERSON] позову про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавиці [PERSON] , яка не була для нього близьким родичем, є єдиним ефективним способом захисту права позивача на спадщину на національному рівні у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який національні суди зобов`язані практично забезпечувати відповідно до ст. 1 цієї Конвенції та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Отже, воля спадкодавиці на випадок її смерті, викладена у формі заповітів, підлягає обов`язковій реалізації на користь позивача, оскільки свобода та реалізація положень заповіту після відкриття спадщини мають фундаментальне значення у спадкових правовідносинах. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про наявність у позивача причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення дій в межах строку для прийняття спадщини, які пов`язані з його необізнаністю про смерть спадкодавиці та наявність заповітів, що є підставою для визначення йому додаткового строку у три місяці з часу набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини. Тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 968 грн 96 коп відповідно до статті 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі ст.ст. 1220, 1222, 1223, 1233, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України,

Outcome: approved