Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

16.04.2019 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання шлюбу недійсним, у якому просить визнати недійсним шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21.01.2004 р. у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м.Києва, актовий запис № 37. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 21.01.2004 р. між її батьком [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м.Києва зроблено відповідний актовий запис за № 37. 11.02.2008 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. посвідчено заповіт, згідно з яким [PERSON] заповів [PERSON] все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом буде мати право. Відповідно до висновку комплексної судово-психіатричної експертизи, на час реєстрації шлюбу та складення заповіту [PERSON] страждав хронічним психічним розладом. Посилаючись на те, що станом на 21.01.2004 р. [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював сповна значення своїх дій та не міг керувати ними, що свідчить про відсутність його вільної згоди на реєстрацію шлюбу з [PERSON] , позивачка вважає, що за таких обставин зареєстрований між її батьком [PERSON] та [PERSON] шлюб підлягає визнанню недійсним, а тому звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою від 26.04.2019 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 12.03.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Рішенням від 18.05.2020 р. відмовлено в задоволенні позову. Постановою Київського апеляційного суду від 28.10.2020 р. вказане рішення залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 03.12.2021 р. залучено до участі у справі [PERSON] як правонаступника [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 14.12.2021 р. скасовано рішення Шевченківського районного суд м.Києва від 18.05.2020 р. та постанову Київського апеляційного суду від 28.10.2020 р., а також вирішено передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 19.01.2022 р. справу прийнято до розгляду, який вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 02.11.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові та інших поданих ним заявах по суті справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених в поданих ним заявах по суті справи. Крім того, стороною відповідача подано заяву про застосування до вимог позивачки позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , 21.01.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м.Києва зроблено відповідний актовий запис за № 37. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно з висновком судово-психіатричного експертизи № 306 від 27.04.2018 р., яка була призначена в межах кримінального провадження № 12017100100012362, [PERSON] на час укладення шлюбу від 21.01.2004 р. страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезису з інтелектуально-мнестичним зниженням та афатичними порушеннями, а на час укладення заповіту від 11.02.2008 р. страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезису з вираженим інтелектуального-мнестичним зниженням та афатичними порушеннями. [PERSON] на 21.01.2004 р. за своїм психічним станом не усвідомлював сповна значення своїх дій та не міг керувати ними, а на 11.02.2008 р. не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що в момент реєстрації шлюбу її батько [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював сповна значення своїх дій та не міг керувати ними, що свідчить про відсутність його вільної згоди на реєстрацію шлюбу з [PERSON] , а тому вважає, що за таких обставин зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] шлюб підлягає визнанню недійсним. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України). Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина 1 статті 21 СК України). У постанові Верховного Суду від 14.12.2021 р. у справі № 761/16077/19, вказано, що у приватному праві недійсність може стосуватися або «вражати», зокрема, правочин, шлюб. Шлюб по своїй суті не є правочином, а тому до конструкції недійсності шлюбу положення ЦК України про правочини, зокрема й норми § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу (частини 1, 2 статті 24 СК України). Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина 1 статті 40 СК України). Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю (частина 3 статті 40 СК України). Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (стаття 42 СК України). До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 СК України). Тлумачення норм СК України свідчить, що: в СК закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41); добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина 1 статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямого вказівки закону (частина 3 статті 39 СК України); в частині третій статті 40 СК України передбачена можливість конвалідації шлюбу як зареєстрованого без вільної згоди сторін, так і фіктивного. У разі встановлення на момент розгляду справи судом, що відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю, шлюб не може бути визнаний недійсним; у статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає; застосування позовної давності щодо шлюбу, який є недійсним в силу вказівки закону (статті 39 СК) виключається, оскільки така недійсність встановлена на рівні норми закону і не вимагається пред`явлення позову. Гіпотетично позовна давність могла б стосуватися тих різновидів недійсності шлюбу для настання яких необхідне рішення суду (статті 40 та 41 СК), адже саме у цьому разі слід пред`являти позов про визнання шлюбу недійсним. Проте згідно положень статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується. Тобто всі вимоги, які пов`язані з недійсністю шлюбу на підставі статей 40 та 41 СК України, виключені з сфери дії позовної давності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 1, 2 статті 89 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 р. у справі № 381/622/17 вказано, що «у касаційній скарзі банк стверджує про неналежність і недопустимість копії висновку судово-почеркознавчої експертизи від 13.12.2014 р. за № 574/тдд як доказу, оскільки позивач не додав до позовної заяви дозволу слідчого Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України міста Києва на використання цього висновку у цивільній справі, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні № 32014000000000048. З такими доводами касаційної скарги Велика Палата Верховного Суду не погоджується. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини 1, 2 статті 57 ЦПК України у редакції, чинній до 15.12.2017 р.; близькі за змістом приписи є у частині першій і другій статті 76 ЦПК України у чинній з указаної дати). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України у редакції, чинній до 15.12.2017 р.; частина перша статті 77 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 59 ЦПК України у редакції, чинній до 15.12.2017 р.; частина перша статті 78 ЦПК України у редакції, чинній з указаної дати). Висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13.12.2014 р. за № 574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі». Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.12.2021 р., якою у дані справі скасовано рішення Шевченківського районного суд м.Києва від 18.05.2020 р. та постанову Київського апеляційного суду від 28.10.2020 р., визначено, що суди не врахували, що висновок комплексної судово-психіатричної експертизи № 306 від 27.04.2018 р., яка була призначена в межах кримінального провадження № 12017100100012362 не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок комплексної судово-психіатричної експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі. Тому суди зробили передчасний висновок про його недопустимість як доказу у справі. З врахуванням вказаних правових висновків Верховного Суду та беручи до уваги висновок судово-психіатричного експертизи № 306 від 27.04.2018 р., призначеної в межах кримінального провадження № 12017100100012362, який є належним та допустимим доказом, суд вважає, що в момент реєстрації шлюбу [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював сповна значення своїх дій та не міг керувати ними, що свідчить про відсутність його вільної згоди на реєстрацію шлюбу з [PERSON] . На спростування зазначеного доказу стороною відповідача під час розгляду справи не було надано суду жодного належного та допустимого доказу. Відповідно до ч.1 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований без вільної згоди останнього, оскільки він в момент реєстрації шлюбу страждав хронічним психічним розладом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне визнати недійсним шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21.01.2004 р. у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м.Києва, актовий запис № 37. Крім того, згідно з положеннями ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, тобто всі вимоги, які пов`язані з недійсністю шлюбу на підставі статей 40 та 41 СК України, виключені зі сфери дії позовної давності, а тому суд вважає, що доводи сторони відповідача про те, що позивачкою заявлено вимоги з пропуском строку позовної давності, є помилковими, а тому до уваги не приймаються. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 768,40 грн.

Outcome: approved