Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~У березні 2024 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Балковий Р.Л., звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 12.09.1995 Хортицькою районною адміністрацією, їй належала квартира за адресою: [ADDRESS] . Право власті на вказану квартиру було зареєстровано 04.12.1995 Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №235 за №36353. Вона є людиною похилого віку, є особою з інвалідністю ІІ групи, страждає низкою тяжких захворювань, внаслідок чого потребує сторонньої допомоги. Розмір її пенсії складає в середньому 3877,05 грн на місяць, що не дає змоги гідно існувати та оплачувати усі комунальні послуги. У зв`язку з цим позивач домовилась зі своїм онуком відповідачем [PERSON] укласти договір довічного утримання, за яким останній зобов`язуватиметься доглядати її, допомагати фізично і матеріально, сплачувати комунальні послуги тощо, а вона йому передає вищевказану квартиру. Маючи такий намір, 14.02.2020 вони звернулись до приватного нотаріуса Чернявського В.В. за посвідченням такого договору. Упродовж усього цього дня, вона з відповідачем відвідували нотаріуса та уклали договір. Відповідач постійно говорив про те, що любить та поважає бабусю, обіцяв завжди піклуватись про неї та допомагати, з ним обговорювалися умови догляду за позивачем. Питання передання права власності на квартиру у той день навіть не обговорювалися, оскільки нагальним було питання утримання позивача. Відповідач постійно наголошував на тому, що він у повному обсязі виконуватиме свої обов`язки щодо утримання бабусі, не вірити йому у позивача не було жодних підстав, оскільки він є її рідним онуком. Надалі, після укладання цього договору, відповідач жодного разу не виконав свої зобов`язання щодо надання позивачу як фізичної, так і матеріальної допомоги, що передбачено договором довічного утримання, проте почав наполягати, що квартира його, а позивач не має права власності на неї, у зв`язку з чим повинна її звільнити. У зв`язку з цим позивач звернулась до нотаріуса для отримання копії договору та до Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги за отриманням роз`яснень щодо змісту договору, оскільки через похилий вік та юридичну необізнаність, самостійно зрозуміти зміст договору не могла. Після цього їй стало відомо, що між нею та відповідачем укладено договір дарування квартири, а не договір довічного утримання як вони домовлялись попередньо. Отже, 14.02.2020 між нею та її онуком [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності. Хвилюючись за те, що позивач може залишитись без належного догляду, вона наполягла на тому, щоб між нею та відповідачем все ж таки був укладений договір довічного утримання. У зв`язку з цим, 22.02.2020 позивач та відповідач підписали договір довічного утримання позивача. Однак, як з`ясувалось пізніше, 22.02.2020 між сторонами було укладено договір позички (безоплатного користування житлом), згідно з яким вищевказана квартира була передана позивачу безоплатно з метою проживання на 30 років. Отже, 14.02.2020 при укладанні договору дарування та 22.02.2020 при укладанні договору позички вона мала на увазі договір довічного утримання. При цьому, наявні у неї захворювання значною мірою впливають на усвідомлення нею реальності дійсності, знижують її уважність та викликають проблеми з пам`яттю. Через свій вік та стан здоров`я вона помилилась щодо правової природи договорів, у т.ч. договору від 14.02.2020, прав і обов`язків сторін таких договорів, вважаючи їх договором довічного утримання. Таким чином при укладанні спірного договору існувала помилка, яка має істотне значення, оскільки фактично позбавила позивача єдиного житла. За приписами ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. \~ \~ \~ \~Оскільки на час укладання договору дарування позивачка була особою похилого віку, після укладання договору залишилась проживати у квартирі, в якій по даний час зареєстрована, іншого житла не має, фактично передача квартири не відбулась, даний договір встановив обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру (передання права власності взамін на довічне утримання), що не є договором дарування, а укладаючи спірний договір, позивачка помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладання між нею та відповідачем, просить визнати недійсним договір дарування вищевказаної квартири. \~ \~ \~ \~Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про виклик в судове засідання свідків. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 28.02.2024 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. \~ \~ \~ \~08.04.2024 від відповідача [PERSON] до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 25.04.2024 відзив відповідача [PERSON] повернуто відповідачу без розгляду у зв`язку з недотриманням вимог ст.178 ЦПК України в частині необхідності надання документів, що підтверджують надсилання його іншим учасникам справи. 26.04.2024 від відповідача [PERSON] до суду через систему «Електронний суд», а 07.05.2024 через поштовий зв`язок надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема, просив поновити строк для подання відзиву. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що він позовні вимоги [PERSON] не визнає повністю, а також зазначив, що дійсно між ним та [PERSON] 14.02.2020 було укладено договір дарування вказаної квартири. Передумовою укладання такого договору було вільне волевиявлення, бажання його бабусі подарувати йому квартиру. Не дивлячись на те, що він став власником квартири, його бабуся продовжила проживати в ній, саме тому між ними 22.02.2020 було укладено договір позички (безоплатного користування житлом), який дозволяв їй законно користуватись та перебувати у квартирі. Строк позовної давності для визнання договору дарування недійсним сплинув 14.03.2023. Питання про поновлення строку позовної давності позивачкою не ставиться. Також зазначає про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених ст.203 ЦК України. В силу положень ст.203, 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передання дарувальнику майна у власність безоплатно. Крім того, згідно з ст.229 ЦК України підставою недійсності правочину є помилка особи, що його вчинила, щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін тощо. Доводи сторони позивача про незадовільний стан здоров`я позивачки, що значною мірою впливає на усвідомлення нею реальної дійсності, знижує її уважність та викликає проблеми з пам`яттю, вважає безпідставними, оскільки для з`ясування питання, чи усвідомлювала позивач при укладанні договору дарування значення своїх дій та (або) могла керувати ними, необхідно призначення судово-психіатричної експертизи, про яку сторона позивача не заявляла. Просить в позові відмовити повністю. \~ \~ \~ \~22.05.2024 від представника позивачки [PERSON] адвоката Балкового Р.Л. до суду надійшла відповідь на відзив \~ \~ \~ \~, в якій він зазначив, що 18.01.2024 рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі ЄУН 337/4937/23 встановлено, що оспорюваний договір не може бути визнаний удаваним та вказано, що у даній категорії справ позовна давність не застосовується, оскільки, захисту в межах строку позовної давності підлягає лише порушене суб`єктивне право чи інтерес. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на постанову ВС від 21.12.2020 у справі ЄУН 354/914/13-ц, предметом якого був договір дарування квартири, відповідно до якого, дарувальнику було гарантовано право довічного проживання у квартирі та користування нею, шляхом встановленого їй безоплатного сервітуту, є безпідставним з огляду на те, що у спірному договорі такі умови відсутні. Ураховуючи стан здоров`я позивача та її довіру до відповідача, дійсно, позивач могла сказати нотаріусу, що розуміє, що укладає. Який саме договір позивач уклала, їй достеменно стало відомо після консультації із юристом системи надання безоплатної правничої допомоги. Позивач не погоджувалась із оспорюваним договором із самого початку, оскільки відразу після його підписання звернулась до юристів за роз`ясненнями. Позивач займається питанням визнання договору дарування недійсним з 2020 року. Представниками позивача були подані позовні заяви про розірвання договору дарування, визнання його удаваним, які не було задоволено. Однак позивач не втратила інтересу до захисту свого права та вкотре звертається до суду, що свідчить про її категоричну незгоду із договором дарування від 14.02.2020. Наполягає на задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~10.06.2024 від представника позивачки [PERSON] адвоката Балкового Р.Л. надійшли письмові пояснення щодо строку позовної давності, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи з клопотанням про поновлення процесуального строку для їх приєднання. 14.08.2024 під час підготовчого судового засідання суд, без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив поновити відповідачу [PERSON] строк для подання відзиву та прийняв його до розгляду, а також поновити позивачці [PERSON] строк для подання відповіді на відзив та письмових доказів, поданих 10.06.2024, та прийняв їх до розгляду. Ухвалою суду від 14.08.2024 підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду, задоволено клопотання сторони позивача про виклик свідків та в судове засідання викликано заявлених свідків сторони позивача. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Балковий Р.Л. позов підтримали повністю з підстав, викладених в заявах по суті спору, просили його задовольнити. Позивачка [PERSON] додатково суду пояснила, що її онук відповідач [PERSON] її обманув. Він до 25 років проживав разом з нею, вона його ростила, все було добре. Зараз онук мешкає в Одеській області, де і його мати донька позивачки. Іншої рідні вона не має. Вона є хворою людиною, потребує багато коштів на лікування. Онук обіцяв її доглядати, допомагати їй матеріально, у зв`язку з чим вона мала намір укласти з ним договір довічного утримання, а не договір дарування квартири. На початку лютого 2020 року онук відвіз її до приватного нотаріуса Чернявського, у якого вона прочитала надрукований договір, в якому було написано, що вона дарить онуку спірну квартиру, але тоді вона не підписала договір, оскільки їй потрібно було ще подумати про це. В подальшому вони їздили до нотаріуса ще декілька разів. Весь час онук обіцяв, що буде їй допомагати та утримувати. 14.02.2020 вони знову поїхали до нотаріуса. Вона пам`ятає, що нотаріус роз`яснював їй суть договору дарування, але вона на той час не усвідомлювала, що таке договір дарування, та вважала, що у зв`язку з цим договором онук її буде доглядати та утримувати. Вона підписала спірний договір майже не читаючи. Приблизно через півмісяця [PERSON] став виганяти її з квартири. У зв`язку з цим вони знову поїхали до нотаріуса, там був надрукований інший договір, за умовами якого вона буде жити у спірній квартирі безкоштовно. Проте онук свої обіцянки не виконує, не піклується про неї, не утримує її та не допомагає. Наразі є жінка, яка допомагає їй і вона хоче укласти з нею договір довічного утримання, тому бажає укладений договір дарування квартири визнати недійсним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнає з підстав, викладених у відзиві. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. Третя особа приватний нотаріус ЗМНО Чернявський В.В. в судовому засіданні заперечив проти позову [PERSON] та пояснив, що до нього 14.02.2020 звернулись позивачка та відповідач для посвідчення договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] . Перед посвідченням договору були встановлені особи сторін, він пересвідчився в їх дієздатності, була встановлена їх воля, направлена на безоплатне передання позивачкою вказаної квартири відповідачу та укладання саме договору дарування без будь-яких інших умов. Сумнівів в дієздатності позивачки у нього також не було. Сумнівів щодо дійсного наміру сторін на укладання такого договору у нього також не виникало. При цьому він роз`яснив зміст договору, наслідки, зокрема, що право власності на квартиру безоплатно переходить відразу до обдаровуваного, а позивачка перестає бути власником квартири. Позивачка не висловлювала жодних вимог до обдаровуваного щодо надання їй за цим договором утримання, матеріальної допомоги. Про наміри на укладання договору довічного утримання або іншого договору, ніж договір дарування квартири, позивачка не висловлювалась. Якщо б такі наміри були б висловлені, то він не став би посвідчувати такий договір, а пішла би мова про договір довічного утримання. Крім того, перед посвідченням договору, мала місце попередня консультація зі сторонами, перевірка та підготовка документів. Договір було підписано сторонами свідомо та особисто. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.3, 6, 627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. \~\~ Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.\~ Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст. 718 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.\~Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. При цьому, договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України Так,\~відповідно до\~ст.203\~ЦК України,\~зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам (ч.\~1). Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності\~(ч.\~2). Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі\~(ч.\~3). Правочин\~має вчинятися\~у формі,\~встановленій законом\~(ч.\~4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Статтею 204\~ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.\~У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). Статтею 229 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Так, відповідно до положень ч.1 ст.229 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Частиною 2 ст.229 ЦК України визначено, що у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Судом встановлено, що 14.02.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чернявським В.В. посвідчено договір дарування квартири, реєстровий за № 408, відповідно до умов якого [PERSON] \~безоплатно передала у власність Обдаровуваного - [PERSON] , а останній прийняв у власність як дарунок квартиру [ADDRESS] . Також судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач [PERSON] є онуком позивачки [PERSON] . Позивачка [PERSON] , [INFO] , на момент укладання цього договору була зареєстрована та фактично проживала в зазначеній квартирі, вказані обставини сторонами також не оспорюються. Згідно з умовами договору позички (безоплатного користування житлом) від 22.02.2020, який укладений між сторонами у простій письмовій формі, Позичкодавець - [PERSON] безоплатно передав, а Користувач - [PERSON] прийняла в особисте безоплатне користування квартиру [ADDRESS] з метою проживання строком на 30 (тридцять) років. Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 08.12.2017,\~ [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням безстроково. Згідно з випискою з медичної карти, виданою 02.12.2022 КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5», [PERSON] , [INFO] , страждає на хронічні захворювання - ревматоідний артрит 2 ст. НФС 2ст. сумісно з остеоартрозом колінних суглобів, гіпертонічна хвороба 2 ст, дискуляторна енцефалопатія, вестибуло атоксичний синдром, бронхіальна астма, є інвалідом 2 групи. Потребує постійного прийому лікарських препаратів. Згідно з випискою з медичної карти, виданою 26.01.2024 КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5», [PERSON] , [INFO] , страждає на хронічні захворювання - ревматоідний артрит А/форма ІІ ст. серозний варіант, поліартрит, церебральний атеросклероз ІІІ, дискуляторна енцефалопатія ІІ, синдром вестибулопатії, ішемічна хвороба серця дифузний кардіослкроз, СН ІІА, ФК ІІ, сумісно гіпертонічна хвороба ІІІ ст, дуже високий тиск, ішемічний інсульт у правій півкулі головного мозку, руслі ПСМА (29.10.2023), хронічний панкреатит, бронхіальна астма, постійна форма ІІІ ст.ЛН-І-ІІ ст.; з 04.02.2005 інвалід 3 групи, з 08.12.2017 є інвалідом 2 групи. Потребує постійного прийому дороговартісних лікарняних препаратів. Згідно з виписним епікризом, який виданий КНП «Міська лікарня №9» ЗМР, [PERSON] , 1943 р.н., знаходилась на стаціонарному лікуванні в інсультному відділені з ліжками загальної неврології з 30.10.2023 по 10.11.2023, де отримувала лікування. Згідно з довідкою №47 від 03.04.2024 та виписним епікризом, які видані КНП «Міська лікарня №9» ЗМР, [PERSON] , [INFO] , знаходилась у інсультному відділені з ліжками загальної неврології з 25.03.2024 по 03.04.2024 з діагнозом: ТІН (24.03.2024), вестибулярний синдром, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ДВДР, дискуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. (інсульт ішемічний перенесла 29.10.2023), лівобічна пірамідна недостатність, церебральний атеросклероз ІІІ ст., забій І пальця міжфалангового суглобу правої стопи (24.03.2024). Згідно з випискою з медичної карти, виданою 06.05.2024 КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5»,\~ [PERSON] , [INFO] , страждає на хронічні захворювання - ревматоідний артрит А/форма ІІ ст. серозний варіант, поліартрит, церебральний атеросклероз ІІІ, дискуляторна енцефалопатія ІІ-ІІ ст, лівобічна пірамідна недостатність, Ішеміна хвороба серця дифузний кардіосклероз, СН ІІА, ФК ІІ, синдром вестибулопатії, ішемічна хвороба серця дифузний кардіослкроз, СН ІІА, ФК ІІ, гіпертонічна хвороба ІІІ ст, дуже високий тиск, ішемічний інсульт у правій півкулі головного мозку, руслі ПСМА (29.10.2023), хронічний панкреатит, бронхіальна астма, постійна форма ІІІ ст.ЛН-І-ІІ ст., з 04.02.2005 інвалід 3 групи, з 08.12.2017 є інвалідом 2 групи. Потребує постійного прийому дорого вартісних лікарняних препаратів. Відповідно до копій квитанцій АТ «Ощадбанк» від 19.03.2024, 19.04.2024 [PERSON] оплачено комунальні послуги, які були надані за адресою: [ADDRESS] , за теплову енергію, управління будинком, водопостачання та водовідведення. Згідно з довідкою, яка видана 10.05.2024 головою правління ОСББ «Запорозького козацтва, 17», [PERSON] , [INFO] , мешкає та веде домогосподарство самостійно за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка [PERSON] є його сусідкою, він її знає з 70-х років, навчався в одній школі з її донькою. З 2016 року він є головою Правління ОСББ, яке було створено у їх будинку. [PERSON] проживає одна, самостійно веде домогосподарство, оплачує комунальні послуги. Ніхто їй з родичів не допомагає і не цікавиться нею. При цьому вона погано пересувається, потребує сторонньої допомоги, в останні роки часто хворіє, потрапляє у лікарню через високий тиск, ліки купляє сама. Вона часто звертається до нього за допомогою для вирішення різних питань, у т.ч. коли потрапляє у лікарню віддає йому ключі від своєї квартири, він з іншими сусідами відвідує її у лікарні. Приблизно у 2017-2018 роках він спілкувався з [PERSON] з приводу даху будинку, і вона поскаржилась, що їй ніхто не допомагає. Тоді ж він запропонував їй, щоб вона пообіцяла квартиру тому, хто її буде доглядати та розказав про договір довічного утримання. В 2020 році, коли він зустрів [PERSON] , вона повідомила йому, що уклала нотаріально посвідчений договір дарування квартири на онука і у зв`язку з цим онук повинен був її доглядати, але і після цього їй ніхто не допомагає та за нею не доглядає. Укладено такий договір був у лютому 2020 року. Про нього він дізнався зі слів [PERSON] Про інші договори йому нічого не відомо. Також йому відомо, що в 2022 році вона їздила до своєї доньки та онука, які мешкають у Одеській області, вони її покликали, але і там не стали їй допомагати, тому вона через волонтерів повернулась додому. Після цього він розмовляв з [PERSON] і вона казала, що не розуміла, коли підписувала договір дарування, що саме вона підписує і різницю між таким договором та договором довічного утримання, а зараз цю різницю розуміє. Свідок [PERSON] пояснила суду, що знає [PERSON] приблизно останні 4-5 років, вони живуть в сусідніх будинках, їх спільна знайома попросила допомогти позивачці. Вона допомагає [PERSON] , коли вона її про це просить, а це кожного тижня, зокрема, сходити в магазин за продуктами, в аптеку за ліками, в банк, отримати за неї гуманітарну допомогу тощо. Її онука вона не знає та ніколи його не бачила. [PERSON] розповідала їй, що онук її обманув, та поскаржилась на те, що вона з онуком уклали договір дарування квартири з умовою, що він буде їй допомагати, але він їй не допомагає та не утримує. Вона ж хотіла залишити йому квартиру взамін на його допомогу. Коли саме вони уклали договір не пам`ятає. Також їй відомо, що останнім часом у [PERSON] високий тиск та вона погано пересувається. При цьому повідомила, що позивачка не глупа, при пам`яті. Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Пункт 1\~ст.\~6\~Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00). З`ясувавши\~повно,\~всебічно та\~об`єктивно\~обставини справи,\~оцінивши за\~своїм внутрішнім\~переконанням надані\~сторонами докази\~з точки\~зору їх\~належності,\~допустимості,\~достовірності,\~а також\~достатності і\~взаємозв`язку,\~суд вважає\~позовні вимоги[PERSON] \~про визнання\~недійсним договору\~дарування квартири\~від 14.02.2020 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, суд виходить з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Звертаючись до суду з позовом, позивачка [PERSON] в особі свого представника - адвоката Балкового Р.Л. в позовній заяві, вказала на те, що у зв`язку з похилим віком, незадовільним станом здоров`я, складним матеріальним положенням вона потребувала сторонньої допомоги, яку обіцяв їй надавати онук - відповідач [PERSON] , тому мала намір на укладання з ним договору довічного утримання, а не договору дарування квартири, і вважала на момент укладання договору, що саме договір довічного утримання між ними було укладено. Тобто, укладаючи договір дарування вона помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладання між нею та відповідачем. В обґрунтування\~позовних вимог\~сторона позивача\~посилається на\~норми ч.1\~ст.229\~ЦК України,\~відповідно до\~якої,\~якщо особа,\~яка вчинила\~правочин,\~помилилася щодо\~обставин,\~які мають\~істотне значення,\~такий правочин\~може бути\~визнаний судом\~недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В даному випадку суд враховує, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-372цс16 зроблено правовий висновок, що відповідно до\~статей 229-233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України),\~мають існувати саме на момент вчинення правочину.\~Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). У постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Ухвалюючи рішення у цій справі, суд виходить з того, що правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдаровуваної особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права на зустрічні дії майнового чи немайнового характеру з боку обдаровуваної особи. В той же час, відповідно до змісту глави 57 ЦК України «Довічне утримання (догляд)», за договором довічного утримання одна сторона зобов`язується передати другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого друга сторона зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, повинні бути визначені в договорі в грошовій оцінці. Набувач стає власником переданого нерухомого майна з дня державної реєстрації права власності, тобто фактично із дня укладання договору довічного утримання, але не має право до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.\~Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). Як встановлено судом, 14.02.2020 позивачка [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування передала безоплатно у власність (подарувала) [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Сторони особисто підписали вказаний договір в присутності нотаріуса, що ними не оспорюється, підтверджується копією договору дарування спірної квартири, яка міститься в матеріалах справи, а також поясненнями нотаріуса Чернявського В.В. в суді. Підписуючи договір, зокрема, дарувальник [PERSON] підтвердила, що перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, правові наслідки цього правочину, діє добровільно, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, не знаходиться в становищі, яке б вимушувало її укласти цей правочин (п.1 договору). Крім того, сторони засвідчили, що зміст та правові наслідки цього правочину нотаріусом їм роз`яснені, вони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого, фіктивного та удаваного, дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства як морального, так і фізичного (п.3 договору). В п.5, 6 договору сторони засвідчили, що право власності на квартиру, що дарується, згідно з ст.722 ЦК України виникає у обдарованого з моменту прийняття подарунка. Сторони підтвердили, що передача дарунка відбулась шляхом передачі ключів та документів від вказаної квартири. Перед підписами сторін у договорі міститься підтвердження того, що цей договір сторонами прочитаний, зрозумілий та відповідає їх волі. Зі змісту оспорюваного договору дарування судом встановлено, що договір дарування будь-яких застережень чи вказівок про майнові чи немайнові зобов`язальні умови для його сторін не містить. Таким чином доводи сторони позивача про те, що даний договір встановив обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру (передання права власності взамін на довічне утримання), суд вважає необґрунтованими. Будь-яких доказів на підтвердження того, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивач мала намір укласти інший договір суду, не надано.\~\~ Доводи позивачки [PERSON] про те, що вона мала бажання та наміри укласти з відповідачем договір довічного утримання, а помилково підписала договір дарування майже його не читаючи, об`єктивно спростовуються змістом оспорюваного договору та поясненнями в суді приватного нотаріуса Чернявського В.В., не довіряти яким у суду немає підстав, вони жодними належними та допустимими доказами не спростовані та узгоджуються зі змістом оспорюваного правочину, підписавши який, сторони підтвердили факт надання їм нотаріусом відповідних роз`яснень. Отже, вказані обставини свідчать про те, що, особисто підписуючи договір дарування квартири, позивачка [PERSON] була ознайомлена з його текстом та змістом і не могла не усвідомлювати, який саме договір вона укладає і які наслідки після цього настануть. Посилання [PERSON] на наявність помилки під час укладення оспорюваного правочину обмежується її доводами про інше розуміння правової природи правочину, ніж договір дарування. При цьому вирішальним у сприйнятті змісту укладеного правочину [PERSON] визначає, що не мала наміру безоплатно дарувати свою квартиру [PERSON] , а лише за умови її довічного утримання останнім. Водночас вона не зазначає, які саме положення договору дарування є такими, що спричинили неправильне розуміння правової природи правочину. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в дійсності позивачка [PERSON] мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання, тобто передачу квартири у власність взамін на зобов`язання відповідача надавати довічно їй певне матеріальне забезпечення та догляд, але помилилась щодо юридичної природи правочину, уклавши договір дарування квартири, матеріали справи не містять. При цьому судом дійсно встановлено, що позивачка [PERSON] є особою похилого віку (на момент виникнення спірних правовідносин укладання договору їй було 72 роки), тривалий час вона страждає на ряд хронічних захворювань ревматоідний артрит сумісно з остеоартрозом колінних суглобів, гіпертонічна хвороба, дискуляторна енцефалопатія, вестибулоатоксичний синдром, бронхільна астма тощо, з 08.12.2017 є особою з інвалідністю ІІ групи, пенсіонеркою, проживає в спірній квартирі одна. Проте, з`ясування таких обставин, як вік позивачки, її стан здоров`я, наявність спірного житла як єдиного, продовження проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. Так, сам по собі факт похилого віку [PERSON] та наявності в неї захворювань, які до речі не пов`язані з вадами розумової діяльності, не дає безумовної підстави вважати, що на момент укладання оспорюваного договору вона неправильно сприймала фактичні обставини правочину, помилялася щодо його юридичної природи, прав та обов`язків сторін,\~що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Позивачка не надала доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину вона перебувала у такому стані, що потребувала сторонньої допомоги та була нездатна усвідомити зміст укладеного договору, який їй було роз`яснено нотаріусом. Так, підставою для встановлення ІІ групи інвалідності (до якої належить позивачка) є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомоги (п.27 Положення про порядок, умови, критерії встановлення інвалідності, затверджене\~Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317). Медичні документи, які надано суду стороною позивача, свідчать про те, що починаючи ще з 2017 року та станом на час укладання договору дарування (лютий 2020 року) [PERSON] \~\~була особою з інвалідністю ІІ групи, проте інформації про необхідність постійного стороннього догляду не містять. Також суд\~враховує,\~що надана\~представником позивача\~така медична\~документація,\~як виписки\~з медичної\~карти [PERSON] \~від 02.12.2022,\~від 26.01.2024,\~від 06.05.2024,\~виписний \~епікриз про\~перебування позивачки\~на стаціонарному\~лікуванні у\~період з\~30.10.2023\~по 10.11.2023,\~довідка №47\~від 03.04.2024\~та виписний\~епікриз про\~її перебування\~на стаціонарному\~лікуванні з\~25.03.2024\~по 03.04.2024,\~датовані після\~укладання оспорюваного\~договору (14.02.2020)\~та також\~не містять\~рекомендації щодо\~необхідності стороннього\~догляду та не підтверджують обставин, які існували на час виникнення спірних правовідносин укладання договору дарування\~у лютому 2020 року. Належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження скрутного матеріального становища позивачки, здійснення нею певних витрат та їх розмір, які ставили би її в скрутне матеріальне становище на час укладання договору дарування (у лютому 2020 року), у зв`язку з чим вона мала потребу у сторонній допомозі та матеріальному утриманні, позивачем також не надано.\~ Та обставина, що спірна квартира є єдиним житлом позивачки [PERSON] та вона після дарування квартири відповідачу залишилась проживати в спірній квартирі і до теперішнього часу є зареєстрованою та фактично проживає в ній, не свідчать про укладення договору дарування під впливом помилки. Проживання позивачки в спірній квартирі, яка за оспорюваним договором дарування належить відповідачу, не суперечить вимогам діючого законодавства і є проявом реалізації власником свого права володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Саме реалізацією такої волі власника і є укладання між сторонами 22.02.2020, тобто через тиждень після укладання договору дарування квартири, договору позички (безоплатного користування житлом). З цих же підстав суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася. Крім того, як вже зазначалось, сторони у договорі дарування від 14.02.2020 підтвердили, що передача дарунка відбулась шляхом передачі ключів та документів від вказаної квартири. Також суд враховує, що позивачка не позбавлена права і в подальшому проживати у вказаному житловому приміщенні. Позивачем не доведено і судом не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування квартирою та вчиняє дії з її виселення. Також в судовому засіданні позивачка пояснила, що укладаючи договір дарування, вважала, що між сторонами було узгоджено надання їй догляду та матеріальної допомоги, про що свідчили попередні домовленості із відповідачем.\~ Проте, судом не встановлено, а стороною позивача не доведено обставин, які б вказували на такі попередні домовленості між сторонами та наявність у обох сторін свідомого наміру на укладання договору довічного утримання, зокрема, бажання надання відповідачем позивачу догляду та матеріальної допомоги. Також в судовому засіданні позивачка пояснила, що після укладання оспорюваного договору відповідач ніякої їй матеріальної допомоги не надавав, вона за власні кошти купувала собі продукти та ліки, оплачувала житлово-комунальні послуги, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . При цьому, конкретних обставин укладання оспорюваного договору цим свідкам достовірно невідомо. За їх поясненнями, вони від [PERSON] знають, що вона з онуком їздила до нотаріуса, де вони підписали договір. Також зі слів саме [PERSON] вони знають про її бажання укласти з онуком договір довічного утримання, але чи було таке бажання і у відповідача свідкам невідомо. Тобто, показання свідків не містять відомостей про факти, які є предметом доказування у цій справі. Таким чином суд прийшов до висновку про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що [PERSON] змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину. Таким чином,\~суд приходить\~до висновку\~про необґрунтованість\~та недоведеність\~доводів сторони\~позивача про\~те,\~що договір\~дарування квартири\~від 14.02.2020\~слід визнати\~недійсним внаслідок \~його вчинення під впливом помилки. Доводи відповідача [PERSON] про пропуск позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, суд не бере до уваги, оскільки захисту в межах строку позовної давності підлягає лише порушене суб`єктивне право чи інтерес. За відсутності такого порушення позовна давність застосовуватись не може. В даній справі суд дійшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] , тобто про відсутність порушення прав позивачки, що є самостійною підставою для відмови в позові. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] \~слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed