Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за отримані послуги з утримання будинку та прибудинкової території на суму у розмірі 20 885, 70 грн, яка утворилася за період з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2024 року, оскільки він не сплачував за отримані послуги. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач на платній основі надає відповідачеві як власнику послуги із забезпечення утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку № 9 , у якому розташовані належні йому нежитлові приміщення, загальною площею 141, 00 кв м, по [ADDRESS] . Відповідач має заборгованість у розмірі 20 885, 70 грн, що свідчить про неналежне виконання ним своїх зобов`язань. Від відповідача до суду надійшли письмові пояснення на позов, у яких він не визнав позов, заперечував проти задоволення вимог, посилаючись на те, що з веденням воєнного стану, проведенням військових дій відповідач разом із сім`єю виїхав з місця проживання до Чехії. Власне, що жодного договору про надання житлово-комунальних послуг відповідач з позивачем не укладав. Позивачем було надано до суду договір № 345 Л. про надання послуг від 15 січня 2021 року, нібито укладеного між позивачем та відповідачем, однак на останній сторінці договору відсутні реквізити та підпис сторони договору [PERSON] , що вказує загалом на його необізнаність з наявним договором та протиправність дій позивача, який в односторонньому порядку поклав обов`язки по сплаті комунальних платежів на відповідача. У зв`язку з цим, сторона відповідача тривалий час так і не змогла отримати інформацію, на яку мала законне право, що у свою чергу слугувало до листування з позивачем з метою з`ясування відповідачем своїх дійсних обов`язків, оскільки позивач так і не надав відповідачу прозорий та достовірний розрахунок своїх витрат. Відсутність доказів надсилання та належного ознайомлення відповідача з проєктом договору прямо підтверджує факт відсутності згоди відповідача на встановлені умови. Як випливає з наданої інформації, позивач не надав суду доказів, що підтверджували б ознайомлення відповідача з умовами договору, включно з відсутністю належного трекінгу поштових відправлень. У цьому зв`язку відповідач був фактично позбавлений можливості ознайомитися з істотними умовами договору та своєчасно висловити свої заперечення чи протокол розбіжностей, що є прямим порушенням його прав як споживача. Таким чином, покладення обов`язку сплати комунальних платежів на відповідача без укладеного договору та відсутності його згоди є неправомірним. Позивач, у свою чергу, не мав права здійснювати нарахування заборгованості на підставі неукладеного договору, адже в такому випадку відсутня правова підстава для визнання такої заборгованості обґрунтованою. Отже, з огляду на відсутність юридично оформлених договірних відносин між сторонами, нарахування позивачем заборгованості є неправомірним і не відповідає вимогам чинного законодавства. ІІ. Процесуальні дії і рішення. 06 серпня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 22 серпня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 12 серпня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 77-78/. 26 серпня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін /а. с. 85-86/. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] є власником нежитлових приміщень (в літ. А) з № 1 по № 11 (групи приміщень № 20) (реєстраційний номер майна 32470469), загальною площею 141, 40 кв м у будинку [ADDRESS] (до 08 жовтня 2015 року «Січневий»,) у м. Києві на підставі договору дарування від 02 червня 2011 року, посвідченого і зареєстрованого за № 1422 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 липня 2024 року /а. с. 12/. Розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 20 вересня 2013 року № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» передбачено здійснення перезакріплення об`єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями з балансів комунальних підприємств по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс», «Печерська брама», «Хрещатик» та «Печерськжитло» на баланс комунального підприємства «Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва», яке згідно з розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 48 від 28 січня 2015 року перейменовано у комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва». Будинок [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансовому обліку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», надає послуги з утримання вказаного будинку та прибудинкової території, нараховує та збирає квартирну плату з мешканців квартир житлового фонду комунальної власності територіальної громади на обслуговуванні території й збір із власників приватизованих квартир за відшкодування експлуатаційних витрат з утримання будинку та прибудинкової території. Згідно з наданим позивачем розрахунком нарахувань та оплат за надані експлуатаційні послуги за період з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2024 року станом на 12 липня 2024 року у [PERSON] утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 20 885, 70 грн /а. с. 23/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до положень статті 13 Конституції України та за частиною четвертою статті 319, статті 322 Цивільного кодексу України, право власності зобов`язує власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною другою ст. 382 Цивільного кодексу України, власникам квартир, нежитлових приміщень у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та і обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку розташовані на прибудинковій території. У відповідності до ст. 360 Цивільного кодексу України, співвласник, відповідно до частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особам за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до пункту 5 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на під відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відсутність юридичного факту відмови споживача від споживання послуг є підставою для визначення ціни за надані послуги між споживачем керуючими компаніями, як сторонами вже укладеного договору, на час споживання споживачем відповідних послуг та свідчить про те, що ціна була узгоджена сторонами відповідно до норм частини першої статті 632 ЦК України. Відповідно до пункту 5 ст. 13 цього Закону, відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої і виконавцем. За приписами статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні, несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруд] призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку (власників житлових та нежитлових приміщень). Обов`язок щодо належного утримання та забезпечення належного санітарного, протипожежного і технічного стану спільного майна багатоквартирного будинку покладено на співвласників багатоквартирного будинку (стаття 7 Закону 417-VIII). Оскільки, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», статтею 1 якого унормовано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Нарахування за надані послуги здійснюються, враховуючи витрати Підприємства, на умовах чинного договору. Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території був опублікований у випуску газети «Хрещатик» від 14 липня 2015 року № 99 (4695) (ст. 6-7) як договір приєднання відповідно до ст. 634 Цивільного кодексу України. Аналізуючи законодавство, що регулює відносини, які виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, суд може прийти до висновку щодо того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15 та у постанові від 15 травня 2014 року у справі № 5011-31/17255-2012. Верховний Суд у своїх постановах послуговується аналогічним висновком, від якого не відступав у правових позиціях. Відповідно до наданого позивачем розрахунку боргу за період з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2024 року, станом на 12 липня 2024 року, у відповідача [PERSON] утворилась заборгованість за отримані відповідачем комунальні/експлуатаційні послуги з утримання будинку та прибудинкової території, яка не погашається, у розмірі 20 885, 70 грн. Такий розрахунок не спростовано стороною відповідача, власного він не представив суду. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 20 885, 70 грн є обґрунтованими і доказаними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 028, 00 грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved