Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

Харківська міська\~рада звернулась\~до суду\~із позовом\~про стягенння\~з [PERSON] безпідставно\~збережені кошти\~у розмірі орендної плати у сумі 424\~378,01 грн. та [PERSON] у сумі 407735,74 грн. за використання земельної ділянки по [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137500:07:018:0088) за період з 01.01.202 по 30.06.2020 року.. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачі у період з 01.01.202 по 30.06.2020 року не сплачували плату за користування земельною ділянкою по [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137500:07:018:0088) у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберігли за рахунок позивача як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно - грошові кошти у розмірі орендної плати, посилаючись при цьому на статті 1212 - 1214 ЦК України. Внаслідок використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова, в особі Харківської міської ради, позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси Харківської міської ради щодо неодержаних грошових коштів у розмірі орендної плати за землю. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.11.2020 року у цивільній справі за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без виклику, але з повідомленням сторін. На виконання розпорядження голови Верховного суду від 08.03.2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» вказана справа була направлена за підсудністю до Октябрського районного суду м. Полтави. Згідно акту передачі справ вище вказану справу передано з Московського районного суду м. Харкова до Октябрського районного суду м. Полтави, яка зареєстрована Октябрським районним судом м. Полтави 20.04.2023 року за Вх № 25840/23Вх. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2023 року суддю Шевську О.І. визначено головуючим по справі. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтава від 20.04.2023 відкрито провадження у справі за позовною заявою в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтава від 25.112024 закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу. Відповідачі скористалися своїм правом для надання відзиву на позовну заяву в якому заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. 17.02.2021 року представником позивача було подано відповідь на відзив в якій представник підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. 13.09.2021 року відповідачі надали в суд пояснення щодо застосування ст. 1212 ЦК України з доказами в обгрунтування заперечень на позовну заяву. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за її відсутності вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повновму обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не зявилася, на кожне судове засідання, а саме длизько 10 разів, надсилала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що продовжує знаходитися в евакуації в Івано_франківській області, та повернутися до свого місця проживання чи приїхати до м.Полтави не має можливості, оскільки обстановка у східній частині країни небезпечна, посилилися обстріли та є проблеми з електропостачанням. Вказала, що знаходиться в сільській місцевості де відсутній стабільний інтернет звязок та продовжується тривале відключення електроенергії. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату та час судового засідання, причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Статтею 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення. Відповідачем [PERSON] засобами Електронного суду з 26.06.2023 подано 11 аналогічних клопотань про відкладення розгляду справи на підставі того, що зазначений відповідач знаходитися в евакуації в ІваноФранківській області, а тому не має можливості приїхати для особистої участі у судовому засіданні. Крім того зазначає, що в місцевості, де знаходиться відповідач,відсутній стабільний інтернет зв`язок, а тому прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції не має можливості. Суд розцінює вищевказані дії відповідача [PERSON] саме зловживанням процесуальними правами у справі № 643/17478/20, зважаючи на те, що вищевказаними клопотаннями відповідач намагається затягнути розгляд справи судом. Відповідно до п. 11 ч. 3 ст 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами. Принцип неприпустимості зловживання процесуальними правами знайшов своє відображення і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, відповідно до ст. 6 Конвенції (право на справедливий суд) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) закріплено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захистув національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статеттею 17 Конвенції (заборона зловживання правом) встановлено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будьякою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі "Каракуця проти України"). Питання зловживання процесуальними правами неодноразово було предметом розгляду Верховного суду. Так, зловживання процесуальними правами це особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права (постанова КЦС ВС від 22.05.2019 у справі 234/334/15 Постанова КЦС ВС від 02.10.2019 у справі № 750/3021/18, хвала КЦС ВС від 06.09.2018 у спраіі № 552/2378/17). У постанові від 22.03.2023 у справі № 755/21179/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що доводи касаційної скарги, що право учасників справи подавати заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з воєнними діями на території України не обмежується наявністю бойових дій на тих чи інших територіях України, не заслуговують на увагу, оскільки між воєнними діями (бойовими діями) у державі та неявкою в судове засідання має бути причинний зв`язок, підтверджений належними доказами. Проте, крім наявності воєнних дій на території України, відповідач не посилався на будь-які інші обставини, які перешкоджали з`явитися в судові засідання. Таким чином, відповідачем [PERSON] не надано будь-яких доказів на підтвердження поважних причин щодо неможливості участі у судових засіданнях. Суд, у відповідності до вимог\~ст.223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі даних і доказів. Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 25.04.2001 № 680 приватному підприємцю [PERSON] надана в тимчасове користування земельна ділянка загальною площею 0,0512 га по [ADDRESS] для експлуатації і обслуговування нежитлової будівлі строком до 01.04.2026. На підставі вказаного рішення між виконавчим комітетом Харківської міської ради та приватним підприємцем [PERSON] укладено договір на право тимчасового користування землею від 13.06.2001 № 2419. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 25.04.2001 № 680 приватному підприємцю [PERSON] надана у постійне користування земельна ділянка загальною площею 0,3699 га по [ADDRESS] для експлуатації і обслуговування нежитлової будівлі (державний акт на право постійного користування землею від 05.10.2001 № 946). Право користування земельною ділянкою загальною площею 0,0512 га по [ADDRESS] відповідно договору на право тимчасового користування землею від 13.06.2001 № 2419 припинено (акт приймання-передачі земельної ділянки до земель запасу міста від 25.09.2019 № 362/19). Право користування земельною ділянкою загальною площею 0,3699 га по [ADDRESS] відповідно державного акту на право постійного користування - землею від 05.10.2001 № 946 припинено (акт приймання-передачі земельної ділянки до земель запасу міста від 24.09.2019 № 360/19). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.09.2020 № 225343277 право власності на: - нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 44,7 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване з 05.06.2019 за [PERSON] на підставі висновку від 05.06.2019 № 123/06-19. - нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 196,3 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване з 03.06.2019 за [PERSON] на підставі висновку від 05.06.2019 № 122/06-19. - нежитлову будівлю літ. «Г-2» загальною площею 474,7 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване з 03.06.2019 за [PERSON] на підставі висновку від 27.05.2019 № 115/04-19. - нежитлову будівлю літ. «К-2» загальною площею 284,5 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване з 03.06.2019 за [PERSON] на підставі висновку від 29.04.2019 N? 118/04-19. - нежитлову будівлю літ. «3-1» загальною площею 96,1 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване з 03.06.2019 за [PERSON] на підставі висновку від 27.05.2019 №116/04-19. - нежитлову будівлю літ. «Л-2» загальною площею 118,6 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване з 03.06.2019 за [PERSON] на підставі висновку від 29.04.2019 № 117/04-19. - нежитлову будівлю літ. «Г-1» загальною площею 330,9 по [ADDRESS] зареєстроване з 03.06.2019 за [PERSON] на підставі висновку від 11.04.2019 № 114/04-19. - нежитлову будівлю літ. «Д-1» загальною площею 341,8 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване з 12.03.2019 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.03.2019 № 789; - нежитлову будівлю літ. «Ж-1» загальною площею 227,5 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване з 12.03.2019 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.03.2019 № 783. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.09.2020 № 223490138 між Харківською міською радою та [PERSON] , [PERSON] 17.07.2020 укладено договір № 48/20 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310137500:07:018:0088, загальною площею 0,3716 га по [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.09.2020 №HB-0005707412020 земельна ділянка площею 0,3716 га з кадастровим номером 6310137500:07:018:0088 по [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності. Категорія земель - землі житлової та громадської забудови; код ЦВПЗ - 03.10; вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель: літ. «Ж-1» (магазин), літ. «К-2» (побутового призначення), літ. «Л-2» (побутового призначення), літ. «А-1» (ремонтні бокси), літ. «Г-1», літ. «Г -2» (ремонтні бокси), літ. «Д-1» (склад). Датою державної реєстрації вказаної земельної ділянки є 25.11.2019. Отже, протягом позовного періоду земельна ділянка використовувалася [PERSON] та [PERSON] без проведення державної реєстрації речових прав на неї та за відсутності правовстановлюючих документів. Відповідно до інформації ГУ ДПС у Харківській області від 26.11.2019 №6530/9/20-40-57-06-17 [PERSON] не перебуває на обліку як платник плати за землю та не сплачує плату за землю. Відповідно до листа ГУ ДПС у Харківській області від 26.11.2019 №6536/9/20-40-57-06-17 [PERSON] не перебуває на обліку як платник плати за землю та не сплачує плату за землю. Розрахунок розміру безпідставно збережених [PERSON] , [PERSON] коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137500:07:018:0088) від 15.09.2020 № 5541, виданий Відділом у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Відповідно до листа відділу у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 22.11.2019 №2999/116-19 відділу у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області надає інформацію про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки у формі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки згідно з чинним законодавством тільки на час звернення заявників. У зв?язку з тим, що Харківська міська рада звернулася до ГУ Держгеокадастру у Харківській області у 2020 році та з урахуванням вищевказаного роз?яснення ГУ Держгеокадастру у Харківській області, а саме в частині надання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки тільки на час звернення заявників, внаслідок цього стягнення безпідставно збережених [PERSON] та [PERSON] коштів у розмірі орендної плати у період з 01.12.2019 по 31.12.2019 Харківською міською радою не проводилося у зв?язку із відсутністю витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 2019 рік. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] та [PERSON] у період з 01.01.2020 по 30.06.2020 не сплачували за користування земельною ділянкою по [ADDRESS] плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегли за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно - грошові кошти у розмірі орендної плати. Розрахунок безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки по [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137500:07:018:0088) за період з 01.01.202 по 30.06.2020 року складає [PERSON] у сумі 424\~378,01 грн. та [PERSON] у сумі 407735,74 грн.. Зазначений розрахунок здійснено на підставі Витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 15.09.2020 № 5541. Відповідачами не спростовано набуття правових підстав для одержання ними земельної ділянки по [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137500:07:018:0088) у власність або у користування, що свідчить про порушення прав та охоронюваних законом інтересів ХМР і є підставою для їх захисту шляхом стягнення з відповідачів на користь Харківської міської ради суми вартості належного останньому майна збереженого (заощадженого) Відповідачем без достатніх правових підстав. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України). Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 ЗК України). Оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 ЗУ «Про оренду землі»). Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України). Користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди. Частиною першою статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 ЗК України). Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України). Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. (ч.ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України). Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ЦК України). За умовами частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. Визначаючи суть і характер правовідносин, які виникли між сторонами суд виходить з того, що згідно чинному законодавству України зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні. Позадоговірні зобов`язання можуть бути деліктними або безделіктними. Наразі відсутність укладеного між Харківською міською радою та Відповідачем договору оренди земельної ділянки та/або іншого договору виключає договірні зобов`язання. Відсутність неправомірних дій (бездіяльності) Відповідачів означає відсутність господарського правопорушення (протиправних дій), і, як наслідок, виключає деліктні зобов`язання. Так, з матеріалів справи вбачається, що фактичний вступ Відповідачів у володіння і користування спірною земельною ділянкою стався в результаті дій, котрі є правомірними, адже ніяким чином не суперечать чинному законодавству. А саме, в результаті отримання у спадщину нежитлових приміщень, котрі зареєстровані належним чином в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, посвідчення цього договору в нотаріальному порядку, його державної реєстрації , які перебували на сформованій земельній ділянці з кадастровим номером 6310137500:07:018:0088. Відсутність деліктних зобов`язань у спірних правовідносинах виключає можливість захисту прав позивача як постраждалої сторони шляхом стягнення збитків (в т.ч. упущеної вигоди), адже необхідною умовою стягнення збитків є саме делікт (господарське правопорушення). Зокрема ст.ст. 22, 1166 ЦК України унормовано, що необхідною умовою відповідальності у вигляді стягнення шкоди є саме неправомірні рішення, дії чи бездіяльність. Аналогічно ст.ст.216, 224, 225 ГК України визначено, що необхідною умовою відшкодування збитків є господарське правопорушення. Суд окремо зауважує на неможливості застосування норм законодавства, що регулюють відшкодування збитків саме у вигляді упущеної вигоди ст.22, 1166 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України та ін. Упущена вигода згідно п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України є різновидом збитків. Упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності. Тобто, до упущеної вигоди, як різновиду збитків, в повній мірі застосовуються вимоги названих вище норм права, в т.ч. в частині необхідності наявності умов застосування у вигляді делікту (господарського правопорушення). Тобто, спірні правовідносини, які виникли між сторонами кваліфікуються як бездоговірні та безделіктні. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що спірні правовідносини охоплюються регулюванням ст.ст. 1212-1214 ЦК України. Як вбачається зі змісту цих норм вони підлягають застосованою в т.ч. у відносинах, які не місять ознак делікту. Так, ч.2 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Тобто, ці поширюють свою дію і на випадки набуття (збереження) майна в результаті правомірних дій. З аналізу змісту норм ст. ст. 1212-1214 ЦК України, абз.4 ч.1 ст. 144, абз.5 ч.1 ст.174 ГК України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи. З матеріалів справи та з пояснень учасників справи вбачається, що в даному випадку наявні усі три названі ознаки. Судом встановлено, що відповідачі зберегли (заощадили) у себе майно (кошти), котрі у вигляді орендної плати, що нараховується за володіння і користування земельною ділянкою площею 0,3719 га по [ADDRESS] . Суд зауважує, що збереження (заощадження) цього майна почалося безвідносно до волі сторін в результаті правомірних дій відповідачів з моменту набуття права власності на нежитлові будівлі по [ADDRESS] та формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав. Це є проявом правової природи нерухомого майна. Набута відповідачем будівля будучи згідно ст. 181 ЦК України нерухомим майном (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення) є органічно і нерозривно пов`язаною з цією земельною ділянкою. Тому передача відповідачеві права власності на будівлю автоматично призвела до фактичного набуття відповідачем і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля. Відсутність договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття [PERSON] та [PERSON] володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) ними належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати. Згідно встановлених нормативів її загальний розмір за спірний період склав 832113,75 коп. Частинами дев`ятою, десятою статті 10 ЦПК України визначено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія закону). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. Відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території. Відповідно до частини четвертої статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За відсутності іншої норми права, яка б урегульовувала подібні правовідносини, а також враховуючи ненадання відповідачем альтернативного розрахунку спірних сум, суд вважає обґрунтованим та правомірним застосування позивачем під час здійснення розрахунку розміру безпідставно збережених коштів пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за аналогією у спірних правовідносинах. Суд дійшов висновку, що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці, можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 922/1646/20, від 15 грудня 2021 року у с справі № 641/3089/18, від 18 жовтня 2023 року у справа № 639/6422/21. Правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно 206 ЗК України, п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачами прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно відсутні. Так само відсутні правові підстави для не нарахування, несплати орендної плати за землю тощо. Також [PERSON] та [PERSON] зберегли майно саме за рахунок Харківської міської ради. Судом встановлено, що власником відповідної земельної ділянки є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради. Згідно ст. 206 ЗК України, п.п.14.1.136 п.14.1. ст.14 ПК України власником майна фактично збереженого відповідачами (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) також є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради. Таким чином, збереження (заощадження) відповідачами коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у [PERSON] та [PERSON] за рахунок їх неодержання Харківською міською радою. Незалежно від наявності вини в поведінці відповідачів, сам факт несплати останнім за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату територіальною громадою міста Харкова в особі Харківської міської ради майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною в т.ч. в практиці визначення Європейського суду з прав людини. Очевидно, що такий стан речей не відповідає загальним засадам справедливості, добросовісності, розумності, закріпленим п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Кваліфікація спірних правовідносин як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави означає необхідність застосування у даній справі передбачених ст.ст. 1212-1214 ЦК України правових наслідків дій/бездіяльності відповідача у в вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати. Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У відповідності до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. За допомогою цих норм навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У зв`язку з цим суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказане відповідає висновкам викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19). Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі №3-210гс14, від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 12.04.2017 у справі №922/207/15. Суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення безпідставно збережених коштів, оскільки у спірний період ними проводилися дії щодо оформлення договору купівлі продажу земельної ділянки та оформлення права власності на вказану земельну ділянку. У постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 викладено такі висновки щодо застосування норм статті 83 ЗК України та пунктів 1, 3, 7, 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 5245-VI): 1) з уведенням у дію 01.01.2002 нового ЗК України в комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2\~статті 83 ЗК України. Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що з 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксовано в ЗК України; 2) правом власності на спірну земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, Міськрада наділена в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового ЗК України. При цьому за змістом пунктів 1, 3, 7, 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 5245-VІ державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності об`єктивно не можна було здійснити раніше, ніж із часу розмежування земель державної та комунальної власності, тобто до 01.01.2013. Водночас відсутність державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на обставини виникнення та наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку. Наведене повністю спростовує твердження скаржника про те, що право комунальної власності на конкретну земельну ділянку в межах населеного пункту виникає з моменту державної реєстрації цього речового права. У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 також зазначено, таке "Крім цього, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду акцентує увагу на тому, що у разі виникнення спору щодо приналежності земельної ділянки в межах населеного пункту до комунальної власності або відповідних доводів особи, яка заперечує це, судам слід виходити з того, що за умов правового регулювання статті 83 ЗК України право власності територіальної громади (комунальної власності) на земельні ділянки в межах населених пунктів є спростовною презумпцією. Обов`язок щодо спростування цієї презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог статті 86 ГПК України. При цьому для особи, яка заперечує цю обставину, не достатньо лише послатися на те, що спірна земельна ділянка не є комунальною власністю, переклавши тягар доведення на орган місцевого самоврядування (у цій справі Міськраду), а необхідно саме спростувати зазначену презумпцію. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, відповідно до якої принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 ). Більш того, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18)". Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2022 року у справі № 922/3684/20 Також Верховний Суд у справі №922/2060/20 вказав, що відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно із частинами першою-четвертою, дев`ятою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проєктами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проєктами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проєктами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проєктами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.09.2019 року №НВ-0005707412020 земельна ділянка площею 0,3716 га з кадастровим номер 6310137500:07:018:0088 по [ADDRESS] сформована як обєкт цивільних прав 25.11.2019 року. Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь якими фізичними чи юридичними особами у період з 01.01.2020 року по 30.06.2020 прав на земельну ділянку площею 0,3716 га по [ADDRESS] з кадастровим номер 6310137500:07:018:0088, вказана земельна ділянку перебувала у власності територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.09.2020 №НВ-0005707412020. Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі №922/3463/19, а також у постановах від 07.09.2022 у справі №925/1081/20 та від 20.09.2022 у справі № 925/1082/20 . Матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, належний відповідачам, та за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти у виді орендної плати, сформована з 25.11.2019 (визначено її площу і межі), їй присвоєно кадастровий номер, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру. Отже спір у цій справі стосується сформованої земельнки. Окрім того, суд приходить до висновку, що відповідачі строково, а саме з дати державної реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна по дату реєстрації права власності за відповідачами на земельну ділянку користувалися земельною ділянкою комунальної форми власності з порушенянм принциму платності (ст.206 ЗК України), що і стало підставою для звернення до суду. Виходячи з викладеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Харківської міської ради є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved