Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

17.12.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказала, що 21 листопада 2008 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. В шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . 06 травня 2015 року шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу позивач змінила своє прізвище з « [PERSON] » на дівоче - « [PERSON] ». Підкреслила, що відповідач залишив її вагітною до розірвання шлюбу, дитину вона народжувала без участі батька дитини. [PERSON] матеріальну допомогу синові не надає, його вихованням не займається. Згідно з рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 23 серпня 2019 року з [PERSON] було стягнено аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON] , 2015 року народження, у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу). Аліменти позивач отримує переказами, але вважає, що їх сплачує свекруха. Син [PERSON] має проблеми зі здоров`ям: хворіє простудними захворюваннями, і як наслідок, потребує оздоровлення у Криму. Батько позивача зареєстрований у м. Ялта АРК Крим, має своє житло та всі необхідні умови для повноцінного оздоровлення онука, однак, позивач не може отримати дозвіл батька на вивіз дитини. Вказані обставини змушують її звернутися до суду з даним позовом. Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 13 травня 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволені, [PERSON] , [INFO] , позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис про його народження № 442, зроблений 18 грудня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області. 10 червня 2020 року від представника відповідача - адвоката Гапонової О.В. до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 травня 2020 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Дружківської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Дружківського міського суду у справі № 2/229/1825/2020, ЄУН 229/7773/19 від 13 травня 2020 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, скасоване та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Штукін В.А. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позовних вимог наполягають. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Гапонова О.В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. Разом з тим, суд зауважує про таке. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися визначеними законом процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового розгляду та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживання процесуальними правами дії, які суперечать завданню цивільного судочинства. Суд відповідно до ч.ч. 3, 4 цієї ж статті зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами учасником судового розгляду. Ця норма закону повинна дисциплінувати учасників процесу, в тому числі представника відповідача, яка у даному випадку неодноразово зверталася до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи, стимулювати її належно користуватися як своїми процесуальними правами, так і процесуальними обов`язками. Оцінюючи питання можливості розгляду справи за відсутності відповідача та його представника, які неодноразово не з`являлися на розгляд справи, суд враховує також наступне. З матеріалів справи вбачається, що судові засідання у справі відкладалися неодноразово саме у зв`язку із задоволенням клопотань представника відповідача про відкладення розгляду справи. Разом з тим, суду не подано будь-яких доказів, які доводять об`єктивну неможливість відповідача або його представника брати участь у розгляді справи безпосередньо в залі судових засідань або в режимі відеоконференцзв`язку. Суд не може залишити поза уваги і той факт, що відповідачу було надано достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, натомість останній у судові засідання не з`являється, представник відповідача неодноразово подавала суду клопотання про відкладення розгляду прави у зв`язку з неможливістю приймати участь в судовому засіданні. Такі клопотання представника відповідача неодноразово були задоволені і суд надавав можливість відповідачу реалізувати свої процесуальні права в повній мірі, адже провадження у справі триває більше 4-х років, що є цілком достатньо для того аби знайти можливість прибути у судові засідання (в тому числі в режимі відеоконференції) або забезпечити участь свого представника. У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Добросовісність учасників судового процесу зокрема, полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та приймати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення. Інша поведінка за певних обставин може свідчити про зловживання особою своїми правами. За переконанням суду, чергове відкладення розгляду, за відсутності істотних обставин, які унеможливлюють судовий розгляд, порушуватиме принцип рівності сторін, адже у такому випадку, відповідач та його представник фактично порушують перед судом питання, задоволення якого поставить процесуальні права відповідача вище прав іншої сторони, що є неприпустимим. З врахуванням наведеного, тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, також того, що відповідач та його представник неодноразово не з`являлися у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому приходить до переконання та висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка (в даному випадку неодноразова) учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, а також його обізнаність про перебування даної справи на судовому розгляді, у даному випадку, не є законною підставою для відкладення розгляду справи. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дружківської міської ради до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 21 листопада 2008 року по 06 травня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.10). [INFO] у місті Дружківка Донецької області народився [PERSON] . У свідоцтві про народження серії [NUMBER] батьками дитини вказані [PERSON] (батько) та [PERSON] (матір) (т.1 а.с.5). 11 серпня 2015 року [PERSON] змінила прізвище на дівоче « [PERSON] » (т.1 а.с.13). Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 30 травня 2016 року [PERSON] , 2015 року народження, було надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України без згоди та супроводу батька [PERSON] до АРК Крим з 10 червня 2016 року по 30 вересня 2016 року (т.1 а.с.9). Згідно з рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 23 серпня 2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 24 травня 2019 року (т.1 а.с.6-8). Позивач [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] (т.2 а.с.11). Згідно довідки ДНЗ ясла-садок комбінованого типу № 7 «Зірочка» Дружківської міської ради вихованням дитини займалася мати - [PERSON] . Батько дитини до дитячого закладу ніколи не з`являвся (т.1 а.с.12). Відповідно до довідки закладу загальної середньої освіти гімназії №6 Дружківської міської ради Донецької області, де на теперішній час навчається [PERSON] , батько дитини не бере участі в його вихованні (не спілкується з учителями, не бере участі у батьківських зборах) (т.2 а.с.20). Згідно з довідкою сімейного лікаря [PERSON] (амбулаторія № 2 КНЗ ЦП МСД Дружківської міської ради) при відвідуванні дитиною поліклініки, так і вдома з малолітнім [PERSON] , 2015 року народження, завжди перебуває його мати [PERSON] . Батька дитини, [PERSON] , він ніколи не бачив (т.1 а.с. 15). Позивач в судових засіданнях вказувала, що вона разом з відповідачем проживала до літа 2015 року, потім він поїхав в Росію на заробітки. Через спільних знайомих вона знала, що він перебував у Москві, але де саме не знала, з ним не спілкувалась. В свідоцтво про народження дитини вписала батьком відповідача, бо так сказали в органах ДРАЦС, оскільки з моменту розірвання шлюбу не минуло 9-ти місяців. Дитина батька не знає, батько з сином не спілкувався, не цікавився ним, його життям, крім аліментів ніякої матеріальної допомоги, подарунків відповідач не надавав. Бабуся (матір відповідача) з дитиною також не спілкується. У 2016 році відповідач дав згоду на вивіз сина в Крим, а в 2017 році також дав довіреність на прописку дитини. В 2019 році відповідач приїздив в Крим та фотографувався з сином, коли вони там відпочивали. Відповідач в судових засіданнях заперечував проти позову, вказував, що з липня 2015 року вони з позивачем перестали проживати разом, бо він поїхав на заробітки в Москву , проте ще 3-4 роки спілкувались, телефонували один одному, вели переписку, їздили разом відпочивати в Крим, коли він приїзжав із заробітків, то вони з позивачем жили разом. Він ніколи не відмовляв в матеріальному забезпеченні їй та дитині, переказував гроші їй на банківську картку. Дитина його знає, він купував сину одяг та взуття, дарував подарунки. Після сумісного відпочинку в Криму в 2019 році стосунки з позивачем погіршилися, остання заблокувала його номер в телефоні, не давала бачитись з дитиною. Пізніше він дізнався, що позивач проживає разом з іншим чоловіком. Намагався зустрітись з сином, але йому не давали такої можливості. Як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON] , вона працює вихователем в дитячому садочку « Зірочка », в який з 2018 року ходив син позивача [PERSON] . Відповідача у справі вона не знає, ніколи не бачила його. Дитину з садочка забирала матір [PERSON] , її старша донька, цивільний чоловік [PERSON] , якого звуть [PERSON] , батьки [PERSON] . Відповідач ніколи до садочка не приходив, дитина ніколи про нього не розповідала, батьком називала [PERSON] . Як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON] , вона знає позивача 7 років, є її сусідкою по будинку. Їх діти ходили в один садок, дружать, разом гуляють. Відповідача ніколи не бачила, від [PERSON] ніколи про батька не чула, участі в житті дитини він не приймає. Зі [PERSON] має приятельські стосунки, неодноразово була у неї вдома, де [PERSON] проживає разом з цивільним чоловіком, який виховує її сина [PERSON] . До нього [PERSON] ні з ким не проживала. Як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON] , вона є матір`ю позивача, відповідач проживав разом зі [PERSON] кілька років приблизно до 2014 року. Коли донька була вагітна, [PERSON] поїхав в Москву , народжувала донька сама. На теперішній час у дитини інший батько, відповідача дитина не знає, як і бабусю зі сторони біологічного батька, з дитиною вони не спілкуються. Вихованням дитини займається матір. Вказує, що відповідач їй ніколи не телефонував, не приходив до неї, спілкування з дитиною не шукав. Як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON] , вона більше 10 років знає сім`ю [PERSON] , знає, що в 2015 році у [PERSON] народився син [PERSON] . [PERSON] купив дитині коляску, все необхідне для немовляти, в 2016 році зі [PERSON] та сином їздив на море в Крим. У 2017 році вона приходила додому до [PERSON] передати сумку з продуктами від матері [PERSON] , вийшов [PERSON] з сином на руках, потім [PERSON] зі [PERSON] та сином поїхали відпочивати на турбазу. У 2019 році вони також їздили в Крим на відпочинок. Потім [PERSON] почала проживати з іншим чоловіком. З серпня 2019 року [PERSON] з [PERSON] не проживала, не давала зустрічатися з сином. Коли [PERSON] виїхав до Москви, не пам`ятає. Як зазначив в судовому засіданні свідок [PERSON] , він тривалий час знає відповідача, вони є друзями. Світлану бачив, знає, що вони з [PERSON] були одружені, потім народився син [PERSON] . Як вони жили, не знає. [PERSON] передавав через нього посилки дитині, гроші, сумки з продуктами, бо [PERSON] в місті не було. Пару разів відвозив [PERSON] додому до [PERSON] , але вона двері не відчиняла, [PERSON] не міг зустрітися з дитиною, причину цього не знає. У 2017 році відвозив [PERSON] до приватного нотаріуса, що [PERSON] там оформлював, не знає. Коли [PERSON] та [PERSON] розлучились не знає, посилки передавав не особисто [PERSON] , а іншій жінці, можливо матері [PERSON] . Знає, що [PERSON] їздив в Крим, де зустрічався зі [PERSON] та сином. Як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON] , вона є матір`ю відповідача, зі [PERSON] знайома з 2008 року. [PERSON] з 2008 року жив у [PERSON] вдома. В 2015 році, коли народилась дитина, вона приходила до [PERSON] додому, бачилась з онуком, але потім їй заборонили приходити, номер телефону заблокували, двері не відчиняли. Вказала, що хоче бачитись з онуком, спілкуватись з ним, але зараз дитина її не знає. Що [PERSON] та [PERSON] розлучились, ще коли [PERSON] була вагітна, дізналась лише коли отримала рішення суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини. Після 2015 року [PERSON] та [PERSON] продовжували жити як сім`я, [PERSON] їздив на заробітки, піклувався про [PERSON] та сина, все купував дитині, передавав автобусом з Москви. У 2016 році вони відпочивали разом в Криму, потім [PERSON] поїхав в Москву , а [PERSON] з сином повернулась до Дружківки. У 2017 році [PERSON] дав згоду на прописку дитини, проживав у [PERSON] в її квартирі, вони разом їздили відпочивати на турбазу, відносини в них були хороші. У 2019 році вони також їздили відпочивати в Крим, [PERSON] висилав фото з сином. [PERSON] платить аліменти на сина, заборгованості по аліментам не має. Проте, з того часу, як почав сплачувати аліменти, [PERSON] заборонила йому спілкуватись з дитиною, почала проживати з іншим чоловіком. [PERSON] ходив до сина в дитячий садочок, але не підходив до нього, щоб не травмувати. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частин 1, 2, 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Органом опіки та піклування Дружківської міської ради складено висновок від 20 березня 2020 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Положенням ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про невиконання відповідачем своїх обов`язків по вихованню сина, оскільки протягом тривалого часу відповідач не проявляє відносно нього належної турботи та уваги, не приймає участі у його вихованні та утриманні, не піклується про стан його здоров`я та розвиток, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення дитини, хоча зобов`язаний це робити та має таку можливість. Крім того, суд зауважує, що протягом усього часу розгляду справи в суді (з грудня 2019 року) свого ставлення до дитини відповідач не змінив і жодних реальних та дієвих заходів для побачення з сином, спілкування, тощо, не вжив. Його доводи про те, що він не може виконувати свої батьківські обов`язки через поведінку позивача суд відхиляє як неспроможні, оскільки зі справи та пояснень сторін, показань свідків встановлено відсутність активних дій відповідача для зустрічі, знайомства і спілкування з дитиною, зацікавленості в цьому. Самі лише посилання відповідача на неможливість домовитися з позивачем про зустріч із дитиною, про виконання відповідачем своїх батьків обов`язків свідчити не можуть та доводять протилежне. Відтак внаслідок поведінки відповідача, який ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, дитина залишилися без піклування й утримання батька, а тому, з огляду на тривалу байдужість відповідача до життя сина, коли відповідач в судовому засіданні не довів реального наміру й можливості змінити ставлення до виховання дитини, судом встановлено підстави для застосування виняткових заходів до [PERSON] та позбавлення його батьківських прав щодо своєї дитини, на чому наполягала в суді позивач та, що буде відповідати інтересам самої дитини, з огляду на взаємовідносини сторін по справі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не має бажання займатися вихованням та утриманням дитини, свідомо самоухилився від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню свого малолітнього сина. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач ухиляється без поважних причин від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, позбавивши [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачеві, що він має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав на підставі ст.169 Сімейного кодексу України.

Outcome: approved