Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), про визнання права власносоті на нерухоме майно в порядку набувальної давності. Ухвалою суду від 06.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 08.04.2024, яке неодноразово відкладалося у звязку із неявкою відповідача. Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що у 1995 році позивач, відповідач та їхня мати [PERSON] вселилися до домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за погодженням із колишнім власником цього об`єкту нерухомого майна та з того часу проживали в ньому, спільно використовували його, утримували в належному стані, на спільний розсуд використовували його для власних потреб. Позивач стверджує, що відповідач в листопаді 2001 року виїхав із вказаного домоволодіння та з того часу не з`являвся. [INFO] [PERSON] померла. Позивач вказує, що після смерті матері по цей день в повному об`ємі, на власний розсуд без втручання сторонніх осіб, одноосібно володіє та користується цим домоволодінням. Він здійснює ремонт домоволодіння, утримує його в належному стані, сплачує за комунальні послуги, сплачує податок на землю під домоволодінням. Позивач запевняє, що жодних претензій щодо правомірності володіння та користування домоволодінням позивач не отримував. Позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на вказане домоволодіння. Представник позивача [PERSON] 04.06.2024 подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, в якій позов підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про місце, дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений в порядку, передбаченому п. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, відзив на позов не надав. Згідно з відповіддю Петропавлівської селищної ради від 01.03.2024 № 636 відповідач не зареєстрований за адресою місця знаходження спірного домоволодіння. Інформація про його зареєстроване місце проживання відсутня як у органу місцевого самоврядування, так і в Єдиному державному демографічному реєстрі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Вивчивши надані позивачем докази, суд зазначає таке. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. Судом встановлено: з технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , виготовленого 23.06.2023 КГП «Проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро», що спірний житловий будинок споруджений у 1963 році, а господарські будівлі та споруди в період з 1963 до 1980 року; з довідки КП «Павлоградське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 54 від 13.11.2023, що право власності на спірне домоволодіння зареєстровано 24.02.1999 за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Павлоградською філією Придніпровської товарної біржі за р.2/7-НДПП та записано в реєстрову книгу № 21-72; з рішення сесії Петропавлівської селищної ради від 30.06.1999, що відповідачу була надана земельна ділянка площею 0,15 га за адресою розташування спірного домоволодіння, яка раніше була вилучена у [PERSON] . З акту депутата Петропавлівської селищної ради Філіпєва Р.А від 29.08.2023 вбачається, що зі слів свідків [PERSON] та [PERSON] відповідач в листопаді 2001 року виїхав з спірного домоволодіння та більше за його місцем розташування жодного разу не з`являвся і з того часу в спірному домоволодінні постійно проживали позивач та його мати [PERSON] , які володіли та користувалися цим майном. [PERSON] померла [INFO] на території смт Брагинівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про смерть № 63. Отже, з листопада 2001 року до 17.05.2014 позивач разом із [PERSON] , а після її смерті одноосібно по день звернення до суду в повному об`ємі, на власний розсуд без втручання сторонніх осіб володіє та користується спірним домоволодінням. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» міститься роз`яснення, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача ґрунтуються не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно зі ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. За нормою ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно з роз`ясненням, що міститься у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Така ж правова позиція висловлена у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 539/1605/16-ц. Всі вказані умови набуття права власності за набувальною давністю в діях позивача судом встановлені, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до звіту про оцінку майна від 25.07.2023, виготовленого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Земельне право» ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 84 567 гривень. Виходячи із цієї ціни позову та вимог пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», позивачем був сплачений судовий збір, про що до позову додана квитанція банку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог, тому суд вважає за можливе залишити судові витрати на позивачеві. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 316, 328, 344 ЦК України,

Outcome: approved