Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який за життя склав заповіт, відповідно до якого, належну йому квартиру [ADDRESS] заповів в рівних частках синові [PERSON] та [PERSON] . Після смерті батька він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому було відмовлено у зв`язку з наявним обтяженням № 2960601 від 13.03.2006 відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА669836, виданої державним виконавцем відділу В.М. Плисюк. Звернувшись до відповідача, він отримав відповідь про те, що провести ідентифікацію у зв`язку з виконанням якого саме виконавчого документа виносились відповідні записи про обтяження нерухомого майна є неможливим. Враховуючи наведене, позивач просить суд зняти арешт накладений на майно, а саме квартиру [PERSON] постановою № 2960601 від 13.03.2006 виданої державним виконавцем відділу В.М. Плисюк та виключити майно з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Ухвалою судді від 21.06.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі. Відзиву від відповідача на адресу суду не надходило. Ухвалою суд від 13.11.2024 закрито підготовче провадження у справі., До початку розгляду справи від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, заявлений позов підтримує та просить задовольнити з наведених у ньому підстав. Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд установив таке. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 359074587 від 19.12.2023, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 11). 22.06.2006 [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, яким належну йому квартиру [ADDRESS] заповів в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с. 57). [INFO] \~ [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 52). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Маючи намір успадкувати квартиру, яка залишилася після смерті батька, позивач звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з арештом, який накладений на спадкове майно. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 359074587 від 19.12.2023, вбачається, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА669836 від 11.03.2006 державний виконавець Державної виконавчої служби у м. Луцьку В.М. Плисюк. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України\~та\~статті 321 Цивільного кодексу України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 1 ст.\~319\~ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Підставою подання позову є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної ч.1 ст.317 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218, частини 5 ст. 1268 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Таким чином, прийнявши у визначеному законом порядку спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , спадкоємець [PERSON] набув права на спадщину. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції. Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи. ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року). Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року). Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції. Згідно з частиною п`ятою\~статті 124 Конституції України\~судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої\~статті 129 Конституції України\~до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Частиною першою\~статті 18 ЦПК України\~передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Наведене узгоджується із постановою Верховного Суду від 28.08.2024 у спарві № 947/36027/21. Із відповіді Відділення державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 111518 від 15.05.2024 вбачається, що в реєстрі обтяжень нерухомого майна наявне обтяження, а саме: обтяження № 2960601 від 13.03.2006 відносно [PERSON] ( [ADDRESS] ) ідентифікувати в межах якого виконавчого провадження накладено даний арешт є неможливим. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Отже, наявність арешту на майно спадкодавця [PERSON] , перешкоджає позивачу, як спадкоємцю, оформити спадщину на майно, яке останній успадкував після смерті свого брата та стало підставою для відмови нотаріуса видати йому свідоцтво про право на спадщину. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 12.12.2018 року по справі № 399/142/16-ц, у якій також зазначено, що якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду). Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності [PERSON] припинилося внаслідок його смерті, з вказаних підстав [PERSON] , як спадкоємець, що прийняв спадщину, звернувся до суду з даним позовом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьев проти України» від 05.04.2005 року (№ 38722/02, п. 75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст. 13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Відтак, інший спосіб захисту та реалізації спадкових прав, ніж зняття арешту з усього (рухомого та нерухомого) майна відсутній, обраний спосіб захисту права власності позивача в даному випадку є таким, що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні та таким, що не суперечить закону. Слід також зауважити, що позивач [PERSON] не є боржником у виконавчому провадженні, являється спадкоємцем померлого, а тому вимоги про зняття арешту, саме в межах позовного провадження, узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеній у Постанові від 24.05.2021 року у справі № 712/12136/18. З урахуванням викладеного та враховуючи, що наявність обтяження перешкоджає позивачу [PERSON] в повній мірі реалізувати своє право власності на таке майно, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Outcome: approved