Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

І. Вступ 1. Між [PERSON] (позивачем) і [PERSON] (відповідачкою) виник спір щодо поділу квартири [ADDRESS] (далі - квартира). 2. Позивач уважав, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, адже сторони виплатили пайовий внесок за неї під час перебування у зареєстрованому шлюбі. 3. Відповідачка стверджувала, що квартира є її особистою приватною власністю, оскільки право власності на квартиру оформлене і зареєстроване за нею після розірвання шлюбу. Окрім того, наголошувала, що позивач пропустив позовну давність. 4. Під час розгляду цієї справи суд мав відповісти на такі питання: 4.1. чи є квартира об`єктом права спільної сумісної власності подружжя? 4.2. якщо є, чи спростувала відповідачка презумпцію права спільної сумісної власності подружжя? 4.3. чи пропустив позивач позовну давність? 4.4 чи обрав позивач ефективний спосіб захисту своїх порушених прав? 5. Відповідь на перше питання позитивна, на друге і третє питання негативна, на четверте питання частково позитивна. 6. З урахуванням викладеного, суд задовольнив позов частково з наведених нижче мотивів. ІІ. Позиції учасників справи Стислий зміст позовної заяви 7. 19 липня 2024 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. 8. Мотивував позов так: 8.1. з 1985 року він перебував у шлюбі з відповідачкою; рішенням Ленінградського районного суду міста Києва від 11.10.1994 шлюб між ними розірвано; 8.2. у 1992 році під час перебування у шлюбі подружжя за спільні кошти сплатило пайовий внесок за квартиру в житлово-будівельному кооперативі «Обчислювач-13»; 8.3. оскільки відповідачка була членкинею вказаного кооперативу, право власності на квартиру зареєстроване за нею. 8.4. з 1994 року і дотепер позивач проживає у квартирі разом з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу; 8.5. у листопаді 2023 року відповідачка повідомила, що зняла його з реєстрації місця проживання, оскільки квартира належить їй особисто. Стислий зміст відзиву на позовну заяву 9. 19 серпня 2024 року [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечила. 10. Мотивувала відзив так: 10.1. право власності на квартиру вона набула 05 червня 2006 року, після розірвання шлюбу; 10.2. сторони проживають у квартирі, але не як чоловік і дружина; подружніх стосунків між ними немає; позивач систематично вчиняв щодо неї домашнє насильство; 10.3. позивач пропустив позовну давність, оскільки право на звернення до суду втратив після 05 червня 2009 року, тобто після трьох років з дня набуття відповідачкою права власності на квартиру. Стислий зміст відповіді на відзив 11. 06 вересня 2024 року [PERSON] подав відповідь на відзив, яка надійшла на адресу суду 12 вересня 2024 року. 12. У відповіді на відзив позивач зазначив, що: 12.1. розірвання шлюбу між сторонами зареєстроване органом державної реєстрації актів цивільного стану 17 червня 2023 року; 12.2. у силу положень статті 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), чинного на день ухвалення рішення про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами вважається розірваним 17.06.2023, тобто з дня реєстрації розірвання шлюбу; 12.3. пайовий внесок за квартиру був виплачений за спільні кошти подружжя, адже на час його виплати він постійно працював і мав стабільний дохід. 12.4. від дня заселення проживав у квартирі, ніс витрати з її утримання, робив у ній ремонт, сплачував, комунальні послуги; 12.5. твердження про вчинення щодо відповідачки домашнього насильства не відповідають дійсності; 12.6. позовну давність не пропустив, оскільки про порушення свого права власності дізнався в листопаді 2023 року, після зняття з реєстрації місця проживання з квартири. Стислий зміст заперечень 13. 12 вересня 2024 року [PERSON] подала до суду заперечення. 14. У запереченнях вказала, що: 14.1. пайовий внесок за квартиру був виплачений за її особисті кошти, що підтверджується квитанціями про сплату та довідками про виплату пайового внеску; 14.2. відповідачка і позивач не є подружжям, а лише особами, які проживали і проживають в одній квартирі; 14.3. позивач втратив право звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя 05 червня 2009 року, тому пропустив позовну давність. Доводи сторін у судовому засіданні 15. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити. 16. Додатково позивач повідомив, що у 1988 році разом з відповідачкою та їх сином вселилися до квартири. Квартира належала до житлового фонду житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-13». Гроші на квартиру їм частково надали їх батьки та родичі. Іншу частку пайового внеску вони сплатили за спільні кошти. Повністю пайовий внесок був виплачений у 1992 році. У 1994 році вони з відповідачкою посварилися, після чого він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Після задоволення позову вони помирилися і продовжували жити в квартирі як сім`я. З 2022 року між подружжям стали виникати сварки, обумовлені періодичним проживанням матері позивача в квартирі. Домашнє насильство щодо відповідачки він не вчиняв. У 2023 році відповідачка повідомила позивача, що зняла його з реєстрації місця проживання, адже квартира належить їй особисто. 17. Відповідачка та її представниця у судовому засіданні проти позову заперечили, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві та запереченнях, у позові просили відмовити. 18. Додатково зазначили, що шлюб між сторонами розірваний у 1994 році. Відтоді сторони проживали разом у квартирі, однак не як сім`я, а як сусіди. Грошові кошти за квартиру вносила лише відповідачка, оскільки на початку 1990-х років вона працювала на пошті. Частину грошей надали її батьки та тітка. Позивач доказів сплати пайового внеску не надав. Окрім того, позивач знав, що відповідачка зареєструвала за собою право власності на квартиру, проте з 2006 року жодних позовів не подавав. ІІІ. Процесуальні дії суду 19. 29 липня 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочав підготовче провадження у справі, призначив підготовче засідання на 22 серпня 2024 року. 20. На підставі заяви представника позивача від 22.08.2024 суд відклав підготовче засідання на 26 вересня 2024 року. 21. 26 вересня 2024 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 22 жовтня 2024 року. 22. За усним клопотанням позивача, заявленим 22 жовтня 2024 року в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті, суд відклав розгляд справи на 14 листопада 2024 року. ІV. Обставини, які встановив суд 23. 11 жовтня 1994 року Ленінградський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким розірвав шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17.05.1985. Рішення набрало законної сили 28.10.1994 (а.с. 9). 24. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, виданого Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 05.03.2024 за № 00043900133 за параметрами запиту: « [PERSON] , дата народження: [INFO] » знайдена така інформація: - актовий запис про шлюб № 93 між [PERSON] і [PERSON] , складений Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 17.05.1985, зареєстрований в реєстрі 18.04.2023 за № 00144580217; - відомості про розірвання шлюбу: актовий запис № 95, складений 19 квітня 2023 року Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), реєстраційний номер запису в реєстрі 00144582288 (а.с. 10-11). 25. Згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 05 червня 2006 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29.05.2006 № 1043-С. Право власності на квартиру зареєстроване 16.06.2006, номер запису 186-237 (а.с. 14-15). 26. Згідно з листом житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-13» № 06/06 від 06.06.2024 членом ЖБК «Обчислювач-13» є [PERSON] ; пайовий внесок за квартиру був повністю сплачений в червні 1992 року; інформацією про те, хто сплачував внесок ЖБК не володіє (а.с. 16). 27. Згідно з листом Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 056-3097 від 30.05.2024 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29.05.2006 № 1043-С видане свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] (а.с. 18-19). 28. Згідно з квитанціями № 42 від 11.01.1989, № 92594 від 10.06.1992 [PERSON] сплатила на рахунок ЖБК «Обчислювач-13» пайовий внесок в сумі 5600 рублів, позичку в сумі 8160 рублів (а.с. 77). 29. Відповідно до довідки, виданої ЖБК «Обчислювач-13» 06.12.2005 за № 132 [PERSON] , власниці квартири [ADDRESS] , сума пайового внеску за квартиру в розмірі 15 777,41 карбованців сплачена 12 грудня 1992 року в повному обсязі. [PERSON] є членкинею ЖБК «Обчислювач-13» на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 08.12.1988 № 1175 (а.с. 79) 30. Згідно з листом відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.11.2023 № 2331/26, 20 листопада 2023 року прийнято рішення про зняття [PERSON] із зареєстрованого/задекларованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). 31. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 20024/002269543 від 05.03.2024 [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 27.11.1990 до 20.11.2023 (а.с. 13). 32. 05 травня 2023 Святошинський районний суд міста Києва ухвалив рішення у справі № 759/7998/23, згідно з яким видав обмежувальний припис [PERSON] на строк шість місяців і заборонив йому перебувати в місці спільного проживання (перебування) зі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближатися на відстань 100 м до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; вести телефонні переговори зі [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (а.с. 41-43). 33. 19 грудня 2023 Київський апеляційний суд прийняв постановою, згідно з якою рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05.05.2023 у справі № 759/7998/23, і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] відмовив (а.с. 44-48). V. Мотиви і оцінка суду Загальні зауваження 34. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 35. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 36. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. 37. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 38. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо правового режиму квартири 39. Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони на інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи 40. Пунктами 1 і 2 розділу «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, а КпШС України втрачає чинність з вступом у дію СК України. 41. Пунктами 1 і 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності 42. У зв`язку із набранням ЦК України чинності з 01 січня 2004 року, СК України також набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому нормами цього Кодексу регулюються відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності, а спірні правовідносини, які виникли до 01 січня 2004 року регулюються нормами КпШС України. 43. Пайовий внесок за квартиру був повністю сплачений 12 грудня 1992 року, що підтверджується довідкою ЖБК «Обчислювач-13» № 132 від 06.12.2005. Зазначену обставину сторони визнали. 44. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. 45. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить стаття 60 СК України. 46. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. 47. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 48. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 49. Аналогічна за змістом норми закріплені у ст. 28, 29 КпШС України,ч. 2 ст. 372 ЦК України. 50. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. 51. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. 52. Утім, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. 53. Тобто один з подружжя може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що майно було набуте за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. 54. Отже, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018. 55. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). 56. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. 57. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 711/2302/18 від 20.01.2020. 58. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» № 697-ХІІ від 07.02.1991, чинного на час виплати пайового внеску, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. 59. Пунктом 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (з подальшими змінами та доповненнями), передбачено, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд. 60. За змістом підпункту «а» пункту 6 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном. 61. Оскільки пайовий внесок за квартиру був виплачений під час перебування сторін у шлюбі, презюмується, що квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, а їх частки у праві власності на вказану квартиру є рівними. 62. З огляду на те, що [PERSON] стверджує, що квартира належить їй особисто, саме на неї покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції. 63. За таких обставин, аргументи відповідачки про те, що позивач не довів сплату ним пайового внеску за квартиру, є юридично неспроможними. 64. Однак будь-яких доказів, які свідчили би про сплату пайового внеску за її особисті кошти відповідачка не надала. 65. Самі по собі квитанції № 42 від 11.01.1989, № 92594 від 10.06.1992 не свідчать, що пайовий внесок за квартиру відповідачка сплатила за особисті кошти. 66. Посилання [PERSON] на те, що гроші на квартиру їй надали батьки та тітка суд не враховує, оскільки будь-якими іншими доказами, зокрема письмовими, вони не підтверджені. 67. Доводи [PERSON] про набуття нею права власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 05 червня 2006 року суд відхиляє. Передумовою видачі свідоцтва про право власності є виплата пайового внеску за квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність», чинного на час виплати пайового внеску, саме з моменту такої виплати член (членкиня) житлово-будівельного кооперативу набуває права власності на майно кооперативу. Видача свідоцтва є завершальним етапом оформлення права власності і на правовий режим квартири як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя не впливає. 68. Посилання відповідачки на вчинення позивачем щодо неї домашнього насильства суд визнає необґрунтованим, адже рішення Святошинського районного суду міста Києва, яким відповідачеві виданий обмежувальний припис, скасоване постановою суду апеляційної інстанції. Інших доказів учинення позивачем домашнього насильства відповідачка не надала. 69. Отже, квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки на дату набуття права власності на неї (12 грудня 1992 року) вони перебували у зареєстрованому шлюбі. 70. Презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на квартиру [PERSON] не спростувала. Щодо дати розірвання шлюбу між сторонами 71. Як зазначив суд вище, СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тож нормами СК України регулюються відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності. Якщо спірні правовідносини, які виникли до 01 січня 2004 року, вони регулюються нормами КпШС України. 72. Шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Ленінградського районного суду від 11.10.1994. Рішення набрало законної сили 28.10.1994. 73. Отже, для визначення дати припинення шлюбу між сторонами слід керуватися нормами КпШС України. 74. Згідно зі ст. 39 КпШС України розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану. 75. Статтею 44 КпШС передбачено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. 76. Відповідно до статті 180 КпШС України реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред`явленні подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми. 77. Відповідно до положень п.п. 75, 76 Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженої Міністром юстиції України 29.12.1984 р. № 22/5 (яка була чинною на момент розірвання шлюбу між сторонами), реєстрація розірвання шлюбу провадиться за місцем проживання подружжя або одного з них. Реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться за заявою подружжя або одного з них по пред`явленні копії рішення суду про розірвання шлюбу, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми державного мита. У випадках, коли один з подружжя ,що розриває шлюб, звільнений від сплати державного мита, реєстрація розірвання шлюбу і видача йому свідоцтва провадиться незалежно від сплати державного мита другим з подружжя. Шлюб припиняється з часу реєстрації розлучення в книзі записів актів про розірвання шлюбу, тобто датою припинення шлюбу є не дата постановлення рішення суду про розірвання шлюбу, а дата реєстрації розлучення в органі реєстрації актів громадянського стану хоча б одним з подружжя 78. Тлумачення наведених норм свідчить, що у разі, коли шлюб розірваний на підставі рішення суду до 01 січня 2004 року (до набрання чинності СК України), шлюб уважається припиненим з моменту складення актового запису про розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, а не з дати набрання законної сили рішенням суду. 79. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, виданого Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 05.03.2024 за № 00043900133 актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] зареєстрований Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 19 квітня 2023 року за № 95 реєстраційний номер запису в реєстрі 0014458228. 80. Отже, шлюб між сторонами є розірваним з 19 квітня 2023 року. 81. Проте, на правовий режим квартири, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, вказана обставина не впливає, оскільки право власності на квартиру сторони набули 12 грудня 1992 року, до набрання законної сили рішенням про розірвання шлюбу. Щодо позовної давності 82. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 83. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. 84. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 85. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 86. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. 87. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 88. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, натомість, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. 89. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України). 90. До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша, друга статті 20 СК України). 91. Відповідно до статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. 92. Отже, законодавець розмежовує випадки для подружжя, коли позовна давність застосовується (після розірвання шлюбу) та коли не застосовується (коли шлюб не розірвано). 93. Вище суд виснував, що шлюб між сторонами розірваний 19 квітня 2023 року. 94. За таких обставин, позивач не міг пропустити позовну давність апріорі, адже з дня розірвання шлюбу не минуло трьох років. 95. З наведених мотивів суд відхиляє доводи відповідачки про виникнення у позивача права на позов 05 червня 2006 року (з дати видачі свідоцтва про право власності). 96. Окрім того, суд зауважує, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Сам по собі факт реєстрації за одним із подружжя спільного майна не може свідчити про порушення права власності на це майно іншого з подружжя у випадку відсутності між сторонами спору про нього. 97. Доказів, які б свідчили, що 05 червня 2006 року між сторонами виник спір з приводу квартири, відповідачка не надала. Щодо обраного позивачем способу захисту 98. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 99. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. 100. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 101. Отже, цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 102. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)). 103. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. 104. Отже, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. 105. У будь-якому разі слід ураховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту, чи призведе це до кінцевої мети, якої прагне досягти позивач, звертаючись до суду. 106. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 30)). 107. У пункті 70 постанови від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. 108. Метою звернення [PERSON] до суду з цим позовом є поділ квартири як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Тому вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] не може вважатися ефективним способом захисту прав позивача. 109. За таких обставин, у задоволенні цієї вимоги суд відмовляє. VІ. Висновки суду 110. У зазначеній справі суд констатував, що: - право власності на квартиру сторони набули за час шлюбу, тому квартира належить їм на праві спільної сумісної власності; - відповідачка презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на квартиру не спростувала; - позивач не пропустив позовну давність; - позовна вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю не є ефективним способом захисту. 111. За таких обставин, суд задовольняє позов частково. VІІ. Розподіл судових витрат 112. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 113. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 114. Позивач при поданні позову сплатив судовий збір в сумі 15 140,00 гривень, що підтверджується квитанцією АТ «Універсал Банк» № 4ХМ2-731К-8ХАХ-МР5К від 16.07.2024 (а.с. 23). 115. Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. 116. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 117. Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. 118. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial