Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява АТ «А-БАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 26.03.2022 року [PERSON] приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» [PERSON] ініційовано встановлення кредитного ліміту на її банківський рахунок та отримання платіжної картки як засобу доступу до зазначеного рахунку. [PERSON] надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 40,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку. АТ «А-БАНК» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] можливість використання кредитних коштів для задоволення споживчих потреб. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредитних коштів, сплати процентів за їх використання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 11.09.2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 32\~804 грн. 57 коп., з яких: 28\~728 грн. 73 коп. заборгованість за тілом кредиту; 4\~075 грн. 84 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. З урахуванням вищевикладеного, АТ «А-БАНК» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 21.10.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяви по суті справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Разом з позовною заявою представником позивача подано клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного судового рішення. Копію ухвали суду від 21.10.2024 року доставлено в електронний кабінет позивача 22.10.2024 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками з автоматизованої системи документообігу суду. Будь-яких інших заяв, клопотань від сторони позивача не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву, від неї не надходило. Про дату, час та місце судового засідання [PERSON] повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем її проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення на її номер телефону, вказаний у матеріалах справи. Як вбачається з наявного у матеріалах справи зворотного поштового повідомлення, всі поштові відправлення, що направлялися судом на ім`я [PERSON] , були вручено їй особисто за зареєстрованим місцем проживання. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 26.03.2022 року [PERSON] в електронній формі шляхом використання цифрового аналогу власноручного підпису було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» (а.с. 10). Анкета-заява містить відомості, що вона разом з Умовами та правилами надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» становлять договір про надання банківських послуг, а також відомості щодо ознайомлення [PERSON] з актуальними Умовами та правилами надання банківських послуг в АТ «А-БАНК», Тарифами, Паспортом споживчого кредиту. Крім того, анкета-заява містить відомості щодо генерації ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, що використовувався для підписання цієї анкети-заяви в електронній формі. Суд звертає увагу, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» від 26.03.2022 року (а.с. 10) містить лише анкеті відомості [PERSON] , реквізити її документів, а також запевнення щодо ознайомлення з певними документами та отримання певної інформації. У самій анкеті-заяві немає жодних відомостей щодо виду, змісту, характеру та специфікації банківської послуги, що буде надаватися [PERSON] на виконання умов договору про надання банківських послуг. Крім цього, анкета-заява від 26.03.2022 року не містить волевиявлення [PERSON] щодо надання їй кредиту у формі кредитного ліміту, встановлення кредитного ліміту на її рахунку, розміру кредитного ліміту, розміру процентів за використання кредитних коштів та інших істотних умов кредитного договору. Таким чином, підписавши 26.03.2022 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК», [PERSON] здійснила власне волевиявлення на укладення договору про надання банківських послуг. Дослідження анкети-заяви від 26.03.2022 року у сукупності з довідкою за картами (а.с. 13), довідкою за лімітами (а.с. 14) дає можливість зробити висновок, що на виконання умов договору про надання банківських послуг від 26.03.2022 року АТ «А-БАНК» відкрило на ім`я [PERSON] рахунок та здійснило випуск двох платіжних карток: № [NUMBER] , строком дії до грудня місяця 2028 року; № [NUMBER] , строком дії до грудня місяця 2031 року. За ініціативою [PERSON] з самого початку було встановлено кредитний ліміт 0 грн. 0 коп. 03.07.2023 року за ініціативою банку, а не [PERSON] , кредитний ліміт було збільшено з 0 грн. 0 коп. до 20\~000 грн. 00 коп. У подальшому кредитний ліміт збільшувався до 30\~000 грн. 00 коп., після чого за ініціативою банку був зменшений у кінцевому підсумку до 29\~468 грн. 00 коп. Тобто, при відкритті рахунку на своє ім`я на підставі договору про надання банківських послуг від 26.03.2022 року [PERSON] встановила кредитний ліміт у розмірі 0 грн. 0 коп. У подальшому цей кредитний ліміт саме з ініціативи АТ «А-Банк» було збільшено з наступним зменшенням до вищезазначеного розміру. Вказані обставини за умов відсутності інших доказів, що підтверджують волевиявлення [PERSON] на надання їй кредиту у формі кредитного ліміту, ставлять під сумнів наявність волевиявлення [PERSON] щодо отримання кредитних коштів у такій формі. При цьому з довідки за лімітами (а.с. 14) не зрозуміло, на якій саме з двох платіжних карток, що були видані [PERSON] , було встановлено кредитний ліміт. Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а.с. 11), який підписано [PERSON] 26.03.2022 року за допомогою електронного цифрового підпису, містить умови кредитування у формі кредитного ліміту за таким типом кредитного продукту як «Кредитна картка «Зелена». У свою чергу, ані анкета-заява від 26.03.2022 року (а.с. 10), ані паспорт споживчого кредиту (а.с. 11), ані довідка за картами (а.с. 13), ані довідка за лімітами (а.с. 14) не дають жодної можливості зробити висновок щодо того, який саме тип кредитного продукту у виді кредитної картки був виданий [PERSON] . У зв`язку з цим неможливо застосувати встановлені в паспорті споживчого кредиту умови кредитування. Крім того, суд звертає увагу, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Такий висновок викладено у Постанові КЦС ВС від 23.05.2022 року у справі № 393/126/20. Таким чином, підписання [PERSON] паспорту споживчого кредиту не свідчить про погодження сторонами умов кредитування, тим більше за умов, коли паспорт споживчого кредиту стосується конкретного типу кредитної картки та конкретного виду кредитного продукту, докази надання яких відповідачу відсутні. Надані АТ «А-БАНК» Тарифи по картці «Зелена» (а.с. 23-24) не підписані [PERSON] та без надання доказового підтвердження видачі [PERSON] кредитного продукту саме цього типу не можуть бути враховані судом. Щодо Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» (а.с. 16-22) суд звертає увагу, що вказаний витяг так само не містить конкретних умов кредитування щодо конкретного розміру процентів за використання кредитного ліміту. Крім того, вказаний витяг не містить жодної інформації щодо дати, на момент якої є чинними Умови та правила надання банківських послуг. Крім того, 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17 зроблено висновок про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-БАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, у вказані постанові ВП ВС зробила висновок, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічний висновок щодо відсутності обов`язку сплати процентів на користь АТ «А-БАНК» викладено у Постанові КЦС ВС від 29.03.2023 року у справі № 336/8516/15. За вищевикладених умов, суд не може прийти до висновку, що між АТ «А-БАНК» та [PERSON] було погоджено усі істотні умови кредитування, зокрема, щодо встановлення кредитного ліміту, його розміру, процентів за користування кредитними коштами. В аспекті цього суд звертає увагу також на те, що аналіз конструкції договору позики, передбаченої ст. 1046 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що договір позики є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту отримання позичальником у речей, визначених родовими ознаками, зокрема, обумовленої сторонами договору суми грошових коштів. У свою чергу аналіз конструкції договору кредиту, передбаченої ст. 1054 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що кредитний договір має конструкцію консенсуального договору, тобто вважається укладеним з моменту погодження сторонами всіх істотних умов такого договору. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в аспекті доведення позивачем факту укладення кредитного договору та отримання права вимоги за ним саме на кредитора покладається обов`язок доведення належного виконання свого зобов`язання за кредитним договором, тобто доведення факту надання позичальнику обумовленої суми грошових коштів. Відсутність доказів надання суми кредиту у власність позичальника, зокрема, шляхом перерахування визначеної суми грошових коштів на його картковий рахунок чи в інший погоджений спосіб, за відсутності інших обставин (наприклад, поведінки позичальника, що підтверджує факт визнання ним отримання кредитних коштів, сплати заборгованості тощо), не дає можливість зробити висновок, що кредитор належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором, а відповідно не дає можливість зробити висновок про отримання позичальником погодженої суми кредиту, що у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність правових підстав для виникнення заборгованості. У постанові КЦС ВС від 30.11.2022 року у справі № 332/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Вказаний висновок також відображено у Постанові КЦС ВС від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. З урахуванням вищевикладеного, суд звертає увагу, що до позовної заяви не долучено жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження тих обставин, що АТ «А-Банк» надало [PERSON] вільну можливість розпоряджатися кредитними коштами, а також на підтвердження того, що [PERSON] здійснювала використання кредитних коштів у будь-який спосіб. Тобто, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що [PERSON] здійснювала використання кредитних коштів у формі кредитного ліміту. Зокрема, відсутня виписка по особовому рахунку [PERSON] чи будь-які інші документи бухгалтерського обліку, звітності тощо. Довідка про встановлення кредитного ліміту, хоча і за ініціативою банку, свідчить лише про встановлення такого ліміту у відповідному розмірі. При цьому вказана довідка достовірно не може відображати факт використання [PERSON] коштів кредитного ліміту, а відповідно не може свідчити про виникнення у неї боргу з повернення таких коштів. Наданий стороною позивача розрахунок заборгованості (а.с. 6-9) також не є тим достовірним та достатнім доказом, що відображає рух грошових коштів на особовому рахунку, зокрема, факт використання кредитного ліміту, оскільки розрахунок заборгованості це документ, який формується кредитором на підтвердження розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості. Однак при цьому як наданий розрахунок, так і заявлена сума до стягнення не є визначальними для суду, на відміну від інших господарсько-операційних документів, наприклад, виписки по особовому рахунку. Будь-яких інших доказів, на основі яких суд міг би побачити рух коштів між позивачем та відповідачем в аспекті використання кредитних коштів та їх повернення, до позову не додано. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] використовувала кредитні кошти, надані у формі кредитного ліміту, а також відсутні будь-які докази того, що [PERSON] своєю поведінкою, зокрема, шляхом перерахування коштів на користь позивача в якості погашення боргу, підтвердила існування кредитного зобов`язання. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено факт укладення з відповідачем договору про надання банківських послуг. Однак при цьому не доведено, що на підставі цього договору сторонами було погоджено встановлення відповідачу на конкретному картковому рахунку кредитного ліміту, можливість його використання, процентів за користування кредитними коштами, як і не доведено факт використання [PERSON] будь-яких кредитних коштів. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (3028 грн. 00 коп.). Інші учасники справи про наявність судових витрат не заявляли. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням відмови у задоволенні позову судові витрати залишаються за сторонами. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed