Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулась в Млинівський районний суд Рівненської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила визнати право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з надвірними будівлями, придбаний ними під час шлюбу, та здійснити поділ вказаного нерухомого майна, визнавши за нею право власності на 1/2 ідеальних частин житлового будинку з надвірними будівлями. \~ \~ \~ \~Позов обґрунтовує тим, що з 29 червня 2001 р. по 25 листопада 2020 р. перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають четверо дітей. Під час шлюбу ними, як подружжям, за спільні кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рідченко О.Й.., за реєстраційним № 3696. Після розірвання шлюбу вона, позивач, із спільними з [PERSON] дітьми залишилась проживати у вказаному будинку, а відповідач переїхав до іншої жінки, з якою у нього виникли взаємні стосунки. Вважає, що придбаний під час шлюбу з відповідачем житловий будинок є майном спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, бажає здійснити його поділ у рівних ідеальних частках, визнавши за нею право власності на 1/2 частку будинку з господарськими будівлями. 13 серпня 2024 року ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначвено розгляд справи по суті на 14-10 год. 21 листопада 2024 року. В судовому засіданні у призначені для розгляду справи по суті дату і час позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату і час судового розгляду, в судове засідання не з`явився. Відзиву щодо суті позовних вимог, будь-яких заяв, клопотань, від нього не надійшло. ( а.с.54) Суд,\~\~заслухавши доводи позивача і її предстваника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,\~що сторони\~по справі\~перебували у\~зареєстрованому шлюбу\~в період\~часу з\~ 29 червня 2001 р. по 25 листопада 2020 р. Відповідно до рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2020 року у справі № 566/806/20-ц (а.с. 8-9) шлюб, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 29 червня 2001 року Підгаєцькою сільською радою Млинівського району Рівненської області за актовим записом № 05, розірвано. Рішення набрало законної сили 29.12.2020 року. Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 вересня 2008 р., укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рідченко О.Й. (а.с. 11), відповідачем придбано житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 52,4 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м. з належними до нього будівлями і спорудами: льох, сарай (В), сарай (Б), сарай (б), сарай (Д), вбиральня (Г), огорожа (№1), ворота (№2). Продаж сторони оцінили у 45\~000 (сорок п`ять тисяч) гривень . ( а.с.11) Право власності на придбаний житловий будинок зареєстровано 15.10.2008 р. Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» за відповідачем [PERSON] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. (а.с. 12-13). Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, режим спільної сумісної власності подружжя існує і тоді, коли один із подружжя не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу). Отже, сам факт набуття майна особистою працею одного із подружжя у період шлюбу не може бути підставою для визнання такого майна його особистою приватною власністю відповідно до статті 57 СК України. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у справі 689/1206/16-ц. Статтями 68,\~69\~Сімейного кодексу України передбачено, що \~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність\~двох або\~більше осіб\~без визначення\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною сумісною\~власністю.\~ Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. \~ \~ \~ \~З цього приводу Верховний Суд сформував відповідний висновок, який викладено у постанові Великої Палати ВС від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц. У своєму висновку Верховний Суд вказав, що зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об"єкт, у тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Судом встановлено і це підтверджується документально та не спростовано відповідачем, що житловий будинок [ADDRESS] , набутий в період шлюбу за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] , а відтак, у відповідності з положеннями ст.60\~Сімейного кодексу\~України є об`єктом права спільної сумісної власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . \~ \~ \~ \~Як вбачається із матеріалів справи, та поведінки сторін під час розгляду справи по суті, яка виразилась в ігноруванні відповідачем судового процесу, сторони не дійшли взаємної згоди щодо поділу вищезазначеного житлового будинку. \~ \~ \~ \~Вирішуючи спір щодо розміру часток подружжя при поділі спільного майна, суд виходить з наступного. Згідно ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч. 1 статті 70 Сімейного кодексу України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11" Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частини другої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз"яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав і обов"язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Відтак, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд дійшов висновку про наявність фактичних і правових підстав щоб визначити, що частки позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , у спільній сумісній власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями, є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним. Таким чином, у порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем слід визнати право власності на 1/2 (ідеальну) частку житловиого будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позивачем подано до суду документальне підтвердження судових витрат, з яких судовий збір складає - 1211.20 грн., витрати на оплату правничої допомоги та представництва інтересів клієнта в суді 10000 грн.. ( а.с.30-32) \~ \~ \~ \~В Постанові ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 сформульовано висновок, що у розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. \~ \~ \~ \~Оскільки відповідачем не подано відзив на позовну заяву, то заявлений у ній розмір судових витрат суд не вправі самостійно піддавати сумніву на предмет співмірності. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2,\~8\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~ Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. \~ \~ \~ \~Оскільки позов підлягає задоволенню, то судовий збір та інші судові витрати покладаються на відповідача. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 60, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368 - 370 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved