Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

[PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Внаслідок похилого віку і стану здоров`я [PERSON] потребувала догляду та допомоги. Таку допомогу і догляд їй обіцяв надати рідний брат [PERSON] , якому вона повністю довіряла. Брат разом з дружиною і донькою - відповідачем [PERSON] , проживав у Москві, проте пообіцяв переїхати до Києва, щоб доглядати її до кінця її життя в обмін на те, що вона подарує належну їй квартиру його доньці [PERSON] . Враховуючи тяжкий стан здоров`я, вік і те що їй буде надаватися допомога та догляд, який був для [PERSON] життєво необхідним, остання погодилась на підписання договору дарування квартири [ADDRESS] . Будучи юридично необізнаною людиною похилого віку при укладанні договору дарування від 10.04.2009 [PERSON] вважала, що вона укладає договір довічного утримання, а [PERSON] , як рідна для неї людина, донька рідного брата, якому [PERSON] довіряла, буде до кінця її життя доглядати її та допомагати. Однак, ані брат, ані його донька [PERSON] , отримавши таким чином квартиру, до Києва не переїхали, брат помер приблизно у 2011 році, а [PERSON] після підписання договору дарування так і продовжила мешкати у спірній квартирі, самостійно за власні кошти її утримуючи, сплачуючи за усі комунальні послуги. Коли [PERSON] стала з`ясовувати питання укладення договору довічного утримання виявилося, що це не можливо через існування договору дарування. Позивач стверджувала, що договір дарування від 10.04.2009 був укладений нею під впливом помилки, внаслідок невірного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Крім того, квартира була єдиним житлом [PERSON] , а тому, у випадку реального відчуження квартири на користь відповідача за договором дарування, [PERSON] стала б безхатченком. За наведених обставин, відповідно до вимог ст. 229 ЦК України, [PERSON] , а після її смерті, правонаступник позивача [PERSON] , просили визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] та [PERSON] 10.04.2009 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О., зареєстрований в реєстрі за № 351. Ухвалою судді від 21.08.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 15.09.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді 13.11.2023 за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Берестової І.О. копію нотаріальної справи щодо посвідчення Договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 10.04.2009 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого у реєстрі за № 351. Ухвалою суду від 07.12.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 01.03.2024 провадження у справі зупинене на підставі п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України у зв`язку зі смертю позивача [PERSON] до залучення у справі правонаступника. Ухвалою судді від 23.09.2024 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 19.11.2024 [PERSON] залучено до участі у справі у якості правонаступника позивача [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про день час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, яка не повідомила про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних матеріалів справи. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що 10.04.2009 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О. та зареєстрований у реєстрі за № 351. Згідно з договором дарувальник [PERSON] передала безоплатно в дар [PERSON] (обдаровуваній) вказану квартиру. Як убачається з договору дарування та свідоцтва про право власності на житло однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, належала дарувальнику [PERSON] на праві особистої приватної власності з 1995 року та набута останньою у власність в результаті реалізації права на приватизацію житла (а.с. 54-66). Згідно з п. 5 договору дарування укладання цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваною будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника. Обдаровувана здійснює за свій рахунок експлуатацію та ремонт набутого нерухомого майна, приймає участь у відшкодування витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом, у тому числі капітальним, усього будинку, з утриманням прибудинкової території (п. 9 договору дарування). Згідно з довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 101040251 від 19.10.2023 [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі [ADDRESS] з 23.04.1977. З наявних у матеріалах справи квитанцій про сплату комунальних послуг, відомості про пуск газу від 09.11.2018 убачається, що [PERSON] після укладення оспорюваного договору дарування у 2009 році постійно проживала у спірній квартирі до своєї смерті, сплачувала за комунальні послуги за особовими рахунками, відкритими на її ім`я (а.с. 9-25). Після укладення договору дарування 10.04.2009 відповідач [PERSON] не переоформила на своє ім`я особові рахунки по сплаті комунальних послуг, у квартирі не зареєстрована. Приблизно [INFO] [PERSON] померла у віці 86 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.02.2024. Похованням [PERSON] займався [PERSON] , що підтверджується рахунком на надання ритуальних послуг ФОП [PERSON] , договором-замовленням на організацію проведення поховання від 22.02.2024. За життя [PERSON] 14.09.2022 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М., номер в реєстрі 657, згідно з яким усе своє рухоме та нерухоме майно остання заповідала [PERSON] (а.с.84). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М. було заведено спадкову справу щодо майна [PERSON] за № 5/2024 (номер у спадковому реєстрі 72070387), яка померла приблизно 19.02.2024. Як убачається з довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М. за вих. № 65/01-16 від 09.10.2024 [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] , який прийняв спадщину 28.02.2024. 29.08.2024 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові кошти. Заява [PERSON] від 28.02.2024 про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.08.2024 наявні у матеріалах справи (а.с. 85, 92). З наданих [PERSON] платіжних інструкцій убачається, що ним з квітня 2024 року здійснюється оплата комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, вивезення побутових відходів, газопостачання, централізоване постачання холодної води та водовідведення, з управління багатоквартирним будинком, які надаються постачальниками таких послуг за адресою: [ADDRESS] . Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються вимогами ст.229 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Договір дарування, законність якого оспорює позивач, був укладений 10.04.2009, на час укладання вказаного правочину [PERSON] , яка народилася [INFO] , виповнилося майже 72 роки. У спірній квартирі [PERSON] проживала одна, дітей не мала, а найближчими родичами для неї була родина рідного брата, зокрема племінниця [PERSON] . Оспорюючи укладений договір [PERSON] посилалася на те, що, бажаючи отримати допомогу і догляд, вона укладала договір дарування з племінницею [PERSON] , вважаючи при цьому, що між ними укладається договір довічного утримання і племінниця буде її доглядати і допомагати. Надаючи оцінку вказаним доводам у сукупності з наявними у матеріалах справи письмовими доказами суд виходить з наступного. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Як вже встановлено судом вище, після укладення оспорюваного договору дарування, за яким відповідач [PERSON] отримала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , остання у квартирі не проживала, особові рахунки, відкриті у постачальників комунальних послуг, на своє ім`я не переоформила, витрати по утриманню належного їй нерухомого майна не несла. Тобто, має місце відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Протилежного відповідачем суду не доведено належними та допустимими доказами. Натомість, [PERSON] після укладення договору дарування квартири продовжувала у ній проживати до самої смерті, несла усі витрати по утриманню житла. Навіть після смерті [PERSON] [PERSON] у спірній квартирі не проживає та не утримує житло, а за комунальні послуги сплачує [PERSON] . Також відповідачем не спростовано доводи [PERSON] про те, що спірна квартира була єдиним житлом останньої, а тому, у разі її відчуження шляхом дарування, [PERSON] могла залишитися без житла у віці 72 роки. Враховуючи дані обставини, з урахуванням "балансу вірогідностей", суд приходить до висновку про те, що твердження [PERSON] про те, що укладаючи договір дарування 10.04.2009, вона помилялася щодо його природи, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, є правдивими та заслуговують на довіру на противагу тим обставинам, що проживши усе життя у належній їй квартирі, [PERSON] у похилому віці (72 роки), не маючи іншого житла, дітей, які б могли доглянути її та утримувати, забажала без жодних умов безоплатно подарувати свою квартиру, ризикуючи стати безхатченком. Таким чином, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] при укладанні договору дарування від 10.04.2009 дійсно помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки неправильно сприйняла предмет та інші умови правочину, які вплинули на її волевиявлення. Враховуючи вік позивача, стан її здоров`я, суд дійшов висновку, що мотивом укладання договору з боку первісного позивача насамперед було отримання матеріального забезпечення, уваги, допомоги, пошани з боку відповідача, тому вона і надала згоду на укладання угоди, розуміючи зовсім інші наслідки. З урахування викладеного позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved