Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про зобов`язання повернути неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до місця постійного його проживання з батьком, а саме: [ADDRESS] , у зв`язку із самостійним вихованням дитини батьком без участі матері; визначення місця проживання дитини з батьком за вищевказаною адресою; у випадку невиконання відповідачкою рішення у добровільному порядку, відібрати в останньої неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав, і передати дитину батькові за місцем його постійного проживання. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з початком антитерористичної операції на території міста Луганська, де подружжя мешкало разом із сином, у 2014 році сторонами було прийнято спільне рішення про переїзд до Київської області. Проте надалі подружнє життя не склалось у зв`язку з чим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.12.2015 шлюб між ними розірвано. Вказав, що син [PERSON] залишився проживати з батьком у с. Гнідин. Усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створив для сина належні соціально-побутові умови проживання, задля збереження психічного та фізичного здоров`я вжив можливі заходи для повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку своєї дитини, а також створює необхідний для такого розвитку рівень життя. Так, [PERSON] навчається у Гнідинському ліцеї імені Петра Яцика. Батько всебічно сприяє та допомагає синові в отриманні належної та сучасної освіти, а також проводить з ним позакласні заняття для покращення успішності у навчанні та отриманні нових знань. Всі освітні, медичні, соціальні та супутні послуги для сина оплачуються особисто позивачем за рахунок власного бюджету без будь-якої фінансової чи фактичної участі матері. Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та має достатній рівень доходу, який дозволяє без перешкод забезпечувати належний рівень життя сину. 13.05.2021 відповідачка уклала шлюб з [PERSON] та відповідно змінила прізвища на [PERSON] . 18.08.2023 між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, який посвідчений нотаріально, за умовами якого згідно з домовленостями між батьками їх спільний син [PERSON] мешкатиме і надалі з батьком за адресою [ADDRESS] , а мати не буде цьому перешкоджати (п. 1.2. Договору). Розділом 2 вищевказаного договору передбачено, що мати має право бачитись із сином та проводити з ним час, їздити на відпочинок під час канікул, за попередньою домовленістю із батьком. Так, п. 2.5. Договору визначено, що мати зобов`язана приїхати за місцем проживання дитини або до іншого місця обумовленого з батьками, забрати дитину для проведення спільного дозвілля та повернути її у визначений час у місце проживання або інше, спеціально обумовлене батьками, місце. 29.04.2024 відповідач з дозволу позивача забрала їх спільного сина до м. Львова, де вона мешкає з моменту розірвання шлюбу, оскільки дитина навчалась у вказаний період в дистанційному режимі. В погоджений сторонами день, а саме 07.05.2024, відповідачка дитину не повернула, покликаючись на відсутність квитків на потяг. 08.05.2024 син повідомив батьку, що мати не планує везти його назад, а він не бажає з нею залишатись, переживає за школу і хоче додому. Відповідач на телефонні дзвінки не відповідала, але надіслала смс-повідомлення на месенджер «Вайбер», що не планує повертати дитину. Подальші телефонні розмови та вмовляння щодо повернення дитини не призвели до позитивного результату. Зауважив, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами мати не проводила з сином час, не платила аліменти на його утримання та не бажала брати участь у його вихованні. У дитини існує усталений образ сім`ї сім`я в якій вона проживає разом із батьком [PERSON] , яку він сприймає та відчуває себе в ній спокійно та певно. Будь-які зміни в структурі сім`ї можуть призвести до дезорганізації психіки дитини, оскільки складні для її сприйняття. Вказав, що жодних перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю позивач не створює, оскільки першочерговим пріоритетом дій позивача, як батька, є всебічне та гідне соціальне й психологічне виховання їх спільного з відповідачем сина. Але самостійна зміна постійного місця проживання дитини є психологічним насильством, яке призводить до психологічних страждань. Таким чином, враховуючи тривалість проживання дитини з батьком, сталість соціальних зв`язків дитини з батьком, добросовісне виконання останнім батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення усім необхідним, вважає, що визначення місця проживання дитини разом з батьком найбільш відповідатиме інтересам дитини. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, що у такому викладені, просила позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання , причин неявки не повідомила. 21.08.2024 надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, після розірвання шлюбу сторони погодили, що їх спільний син залишиться проживати з батьком, поки відповідачка налагодить життя у іншому місці. З 2015 року остання шукала стабільного доходу, налагоджувала особисті справи, одружилась, у зв`язку з чим не мала можливості часто спілкуватись із сином. 29.04.2024 відповідачка взяла сина до себе на тиждень, але помітила, що він віддалився від неї, відтак вирішила залишити у себе дитину. Через деякий час зрозуміла, що не може впоратись із сином, він має особисту думку, між ними виникають конфлікти, оскільки він хоче до свого батька та друзів. Відповідачка не заперечує, що син має дуже міцні стосунки з батьком, останній опікується самостійно ним та утримує, відповідачка не має можливості сплачувати аліменти. Вважає, що суд повинен ухвалити рішення, після чого повідомить про таке сину, а до цього часу він проживатиме з матір`ю. Враховуючи наведене, просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.06.2008 (а.с. 15). Шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.12.2015 (а.с. 16). Згідно з довідками від 11.08.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , взяті на відповідний облік та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Відповідно до довідки Гнідинського ліцею імені Петра Яцика Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області №45 від 26.04.2024 [PERSON] є учнем 10 класу вказаного навчального закладу (а.с. 14). 18.08.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1349. Відповідно до п. 2.1 договору місцем проживання дитини батьки, за згодою дитини, визначили місце фактичного проживання батька, який мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-19). Відповідно до частини 2 ст. 29 Цивільного кодексу України\~фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень\~ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Якщо один\~з батьків\~або інша\~особа самочинно,\~без згоди\~другого з\~батьків чи\~інших осіб,\~з якими\~на підставі\~закону або\~рішення суду\~проживала малолітня\~дитина,\~або дитячого\~закладу (установи),\~в якому\~за рішенням\~органу опіки\~та піклування\~або суду\~проживала дитина,\~змінить її\~місце проживання,\~у тому\~числі способом\~її викрадення,\~суд за\~позовом заінтересованої\~особи має\~право негайно\~постановити рішення\~про відібрання\~дитини і\~повернення її\~за попереднім\~місцем проживання. Дитина\~не може\~бути повернута\~лише тоді,\~коли залишення\~її за\~попереднім місцем\~проживання створюватиме\~реальну небезпеку\~для її\~життя та\~здоров`я\~або обставини\~змінилися так,\~що повернення\~суперечить її\~інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала (стаття 162 Сімейного кодексу України). Встановлено, що син позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , станом на час розгляду справи досяг шістнадцятирічного віку. Таким чином, [PERSON] не є малолітнім, та місце його проживання, якщо його батьки проживають окремо, визначається ним самостійно. Крім цього, Сімейним кодексом України передбачено можливість ухвалення судом рішення про відібрання та повернення за попереднім місцем проживання виключно малолітньої дитини. Невиконання договору, укладеного між сторонами, може бути підставою для відповідальності, передбаченої таким договором чи законом. Враховуючи наведене, достатні підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed