Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

13.07.2023 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30.05.2023 року на розгляд за належною територіальною підсудністю надійшли матеріали цивільної справи №201/6050/23, з урахуванням ухвали суду від 08.08.2024 року, за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр» (далі - відповідач-3, ТОВ «Дайнова-Центр»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черновська Людмила Григорівна (далі - третя особа-1), [PERSON] (далі - третя особа-2), [PERSON] (далі - третя особа-3), [PERSON] (далі - третя особа-4), [PERSON] (далі - третя особа-5), [PERSON] (далі - третя особа-6), про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання часток у праві спільної сумісної власності на майно рівними, визнання права власності на 1/2 частки майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію квартири, витребування із чужого незаконного володіння майна, в якій позивач, з урахуванням редакції позовної заяви від 07.09.2023 року, просить суд: - визнати нежитлове приміщення - магазин (вбудоване приміщення №44), загальною площею 416,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати квартиру [ADDRESS] , - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати нежитлову будівлю - магазин непродовольчих товарів, літ. А-3, загальною площею 918,3 кв.м, ганки літ. а1, а2, а3, а4, вхід в підвал літ. а, витяжка літ. а-1, навіси літ. Б, В, за адресою: [ADDRESS] , - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати нежитлову будівлю - магазин продовольчих і непродовольчих товарів, приміщення №4, поз. 1-25, V, загальною площею 406,3 кв.м, приміщення №5, поз. 1 - 9, ІІ, загальною площею 473,6 кв.м, на першому поверсі приміщення №6, поз. 1 - 15, ІІІ, загальною площею 219,6 кв.м (колишні поз.8-16, ІІІ, площею 225,7 кв.м), на другому поверсі у будівлі житлового будинку, літ. А-3, за адресою: [ADDRESS] , - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на майно - рівними; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення - магазину (вбудоване приміщення №44), загальною площею 416,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі - магазин непродовольчих товарів, літ. А-3, загальною площею 918,3 кв.м, ганки літ. а1, а2, а3, а4, вхід в підвал літ. а, витяжка літ. а-1, навіси літ. Б, В, за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі - магазину продовольчих і непродовольчих товарів, приміщення №4, поз. 1-25, V, загальною площею 406,3 кв.м, приміщення №5, поз. 1 - 9, ІІ, загальною площею 473,6 кв.м, на першому поверсі приміщення №6, поз. 1 - 15, ІІІ, загальною площею 219,6 кв.м (колишні поз. 8-16, ІІІ, площею 225,7 кв.м), на другому поверсі у будівлі житлового будинку, літ. А-3, за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 41, виданий 13.01.2022 року, щодо квартири [ADDRESS] , видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов М.Є.; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2556169012020; об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості: так; опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 129,2, житлова площа (кв.м): 76,4; ціна нерухомого майна, встановлена в договорі: 122000,00 грн; адреса: [ADDRESS] ; номер об`єкта в РПВН: 3375683; номер запису про право власності/довірчої власності: 461521747; тип права власності: право власності; дата, час державної реєстрації: 13.01.2022 року 14:35:31; державний реєстратор: приватний нотаріус Суслов Максим Євгенійович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (відкриттям розділу), індексний номер: 62838494 від 13.01.2022 року 14:43:18, приватний нотаріус Суслов Максим Євгенійович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 41, виданий 13.01.2022 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов М.Є.; форма власності: приватна; розмір частки: 1/1; власники: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , країна громадянства: Україна; - витребувати від [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) як добросовісного набувача на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ), квартиру [ADDRESS] ; - стягнути з відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр», на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням редакції позовної заяви від 07.09.2023 року, позивач зазначила, що 07.06.2022 року вона звернулась до нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Л.Г. із заявою про отримання свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, яке є сумісною власністю позивача, - [PERSON] та померлого [PERSON] , бо придбано за спільні кошти подружжя в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Проте нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] , у зв`язку з неможливістю встановити спадкову масу нерухомого майна та відсутності документів, що підтверджують право власності на спадкову масу. Разом з цим, нотаріус роз`яснив право позивача на звернення до суду з позовом для отримання свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу після смерті [PERSON] . Позивач вказала, що за час перебування у шлюбі з померлим [PERSON] у період з 18.01.1985 року по 23.04.2003 року ними як подружжям за спільні кошти було набуто у спільну сумісну власність спірне нерухоме майно, що складається з: нежитлового приміщення - магазину (вбудоване приміщення №44), загальною площею 416,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] ; нежитлової будівлі - магазину непродовольчих товарів, літ. А-3, загальною площею 918,3 кв.м, ганки літ. а1, а2, а3, а4, вхід в підвал літ. а, витяжка літ. а-1, навіси літ. Б, В, за адресою: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі - магазину продовольчих і непродовольчих товарів, приміщення №4, поз. 1-25, V, загальною площею 406,3 кв.м, приміщення №5, поз. 1 - 9, ІІ, загальною площею 473,6 кв.м, на першому поверсі приміщення №6, поз. 1 - 15, ІІІ, загальною площею 219,6 кв.м (колишні поз.8-16, ІІІ, площею 225,7 кв.м), на другому поверсі у будівлі житлового будинку, літ. А-3, за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що частки подружжя у спільному майні є рівними та за обоюдним рішенням подружжя майно було зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Дніпро», а згодом - за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр». Позивач зазначила, що вона та її колишній чоловік домовилися використовувати спірну нерухомість для спільного здійснення підприємницької діяльності в їхніх інтересах, а з метою мінімізації податкового навантаження вирішили не реєструвати позивача в якості суб`єкта господарювання. Після розлучення позивач домовилася з померлим [PERSON] , що вони не будуть ділити спільне майно, а [PERSON] буде передавати грошові кошти від господарської діяльності із використання спільного сумісного нерухомого майна подружжя - позивачу. Також позивач вказала, що до своєї смерті [PERSON] передавав грошові кошти від господарської діяльності із використання спільного сумісного нерухомого майна подружжя позивачу, оплачував за навчання доньки [PERSON] , яка з 2000 року по 2002 рік навчалася в ліцеї інформаційних технологій, з 2002 року по 2007 рік навчалася в Дніпропетровському національному університеті, а з 2007 року по 2009 рік - в Металургійному інституті на економічному факультеті. Після звернення до нотаріуса позивачу стало відомо, що її покійний чоловік здійснив відчуження спільного майна на свій розсуд, проти її волі, на користь доньки своєї другої дружини - [PERSON] , своїй сестрі [PERSON] та ТОВ «Дайнова-Центр». Тому позивач звернулась до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання часток у праві спільної сумісної власності на майно рівними, визнання права власності на 1/2 частки майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію квартири, витребування майна із чужого незаконного володіння. 20.10.2023 року відповідач-2 - [PERSON] подала до суду відзив на позов із запереченнями проти задоволення позовних вимог, в якому вона зазначила, що викладені у позові фактичні обставини не відповідають дійсності. Так, спірне нерухоме майно - нежитлове приміщення - магазин продовольчих і непродовольчих товарів, приміщення №4, поз. 1-25, V, загальною площею 406,3 кв.м, приміщення №5, поз. 1 - 9, ІІ, загальною площею 473,6 кв.м, на першому поверсі приміщення №6, поз. 1 - 15, ІІІ, загальною площею 219,6 кв.м (колишні поз.8-16, ІІІ, площею 225,7 кв.м), на другому поверсі у будівлі житлового будинку, літ. А-3, за адресою: [ADDRESS] , - є власністю юридичної особи та ніколи не належав жодному з подружжя, а тому не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач-2 вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки понад двадцяти років не переймалася правовим статусом спірного майна. При цьому відповідач-2 вказала, що з моменту набуття нею у власність вказаного майна це право ніким не оспорювалося. Наразі відповідач-2 не є власником спірної нежитлової будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, відповідач-2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі, на її думку, є необґрунтованими. 23.10.2023 року представник відповідача-3 - ТОВ «Дайнова-Центр» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вважає позовну заяву безпідставною та необґрунтованою, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, за твердженнями відповідача-3, позивач самостійно вказує на те, що спірні об`єкти нерухомості, такі як: - нежитлове приміщення - магазин (вбудоване приміщення №44), загальною площею 416,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; - нежитлова будівля - магазин непродовольчих товарів, літ. А-3, загальною площею 918,3 кв.м, ганки літ. а1, а2, а3, а4, вхід в підвал літ. а, витяжка літ. а-1, навіси літ. Б, В, за адресою: [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення - магазин продовольчих і непродовольчих товарів, приміщення №4, поз. 1-25, V, загальною площею 406,3 кв.м, приміщення №5, поз. 1 - 9, ІІ, загальною площею 473,6 кв.м, на першому поверсі приміщення №6, поз. 1 - 15, ІІІ, загальною площею 219,6 кв.м (колишні поз.8-16, ІІІ, площею 225,7 кв.м), на другому поверсі у будівлі житлового будинку, літ. А-3, за адресою: [ADDRESS] , були придбані ТОВ «Дайнова-Дніпро». Отже, вказані об`єкти нерухомості є власністю юридичної особи, а твердження позивача про те, що спірне майно було придбане за кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] , та є спільною сумісною власністю подружжя, не відповідають дійсності. Оскільки товариство як власник вказаного майна в подальшому відчужував майно на законних підставах новим власникам. Також відповідач-3 вважає, що позивачем порушено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом. Протягом 20 (двадцяти) років з моменту припинення шлюбу позивача з [PERSON] позивач мала змогу неодноразово дізнатись про подальшу долю спірного майна та про можливі порушення своїх прав. Позивач не надала жодного документального підтвердження своєї причетності до нерухомого майна та не може вказати, що не була обізнана про правовий статус нерухомості для отримання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Представник відповідача-3 зазначив, що на його думку, позивач неправильно порахувала та сплатила судовий збір за подання позовної заяви, бо сплатила 2500,00 грн, а повинна була сплатити 15567,20 грн. При цьому на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем не надано доказів щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт, їх вартості, належного розрахунку таких витрат. Тому відповідач-3 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 31.10.2023 року свій відзив на позовну заяву надала відповідач-1 - [PERSON] , яка заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що її майнові інтереси стосуються тільки спірних правовідносин щодо об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Так, за твердженнями відповідача-1, позивач вводить суд в оману, стверджуючи, що вона має відношення до спірної квартири, адже майно було придбано юридичною особою - Товариством з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Дніпро» та було неподільною власністю ТОВ «Дайнова-Дніпро», а в подальшому відчужувалось на законних підставах новим власникам. На момент купівлі-продажу спірної квартири позивач жодним чином не претендувала на нерухоме майно та ТОВ «Дайнова-Центр» було безумовним власником цього об`єкта, тому відповідач-1 є повноцінним неоспорюваним власником майна. Відповідач-1 вважає, що позивачем порушено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом. Протягом 20 (двадцяти) років з моменту припинення шлюбу позивача з [PERSON] вона мала змогу неодноразово дізнатись про подальшу долю спірного майна та про можливі порушення своїх прав. Позивач вказує, що спірне майно було зареєстроване з 10.02.2012 року за ТОВ «Дайнова-Центр» та позивач з [PERSON] домовились використовувати нерухомість для спільної діяльності в їхніх інтересах. Проте відповідачу-1 не зрозуміло, коли саме позивач та [PERSON] домовились використовувати нерухомість для спільної діяльності в їхніх інтересах, та якими стали їх майнові відносини після розлучення. На думку відповідача-1, позивач не має жодного відношення до спірного майна. Тому відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 29.11.2023 року від представника позивача на адресу суду надійшли відповіді на відзиви відповідачів, в яких представник позивача просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та послалася, зокрема, на те, що спірне майно було відчужене без згоди позивача, було набуте подружжям у період з 18.01.1985 року по 23.04.2003 року, тобто до набрання чинності СК України від 01.01.2004 року. Оскільки спірне майно було придбане подружжям у шлюбі та за спільні кошти подружжя, то позивач вважає, що воно є спільним сумісним майном подружжя, а їх частки є рівними. Спірне нерухоме майно було придбане за спільні кошти подружжя, за їх обоюдним рішенням зареєстроване за ТОВ «Дайнова-Дніпро» - 14.10.1993 року, а з 10.02.2012 року - за ТОВ «Дайнова-Центр». Позивач не надавала згоди на відчуження спірного майна, яке було придбане за спільні кошти подружжя в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Крім того, представник позивача вказала, що про порушення свого права на спірне майно, вона дізналась після отримання постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, тобто 30.11.2022 року. [PERSON] жодного разу не просив надати згоду на відчуження спірного майна. При цьому позивач вправі подати докази, що нею понесені витрати на правову допомогу, до закінчення судових дебатів. Тому позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Інших заяв по суті спору від учасників справи на адресу суду не надійшло. Під час судового розгляду справи представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, пояснила підстави звернення до суду з позовом таким чином, як про це вказано вище. Також представник позивача вказала на те, що позивач та її померлий чоловік перебували у шлюбі у період з 18.01.1985 року по 23.04.2003 року, коли розірвали шлюб. На думку сторони позивача, спірне нерухоме майно було незаконно відчужене товариством новим власникам без згоди позивача. Так, померлий [PERSON] був засновником ТОВ «Дайнова-Дніпро» та мав частку у статутному фонді товариства, що дорівнювала 25000 доларів США. ТОВ «Дайнова-Дніпро» було припинене та у 2012 році створене ТОВ «Дайнова-Центр». Подружжя домовилось, що спільне майно вони будуть використовувати для здійснення спільної підприємницької діяльності, їх частки є рівними. До смерті [PERSON] надавав кошти позивачу та їх спільній донці. Представник відповідача-1 та відповідача-3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. Оскільки на думку сторони відповідача-1 та відповідача-3, спірне нерухоме майно у спірний період належало товариству, яке і було його єдиним власником. Це майно не було придбане за спільні кошти подружжя. Юридична особа придбавала спірне нерухоме майно за власні кошти. Строк позовної давності пропущений. Позивач багато років вважала, що майно не належить юридичній особі, проте не зверталась до суду за захистом своїх порушених прав. Крім того, [PERSON] придбала спірну квартиру у юридичної особи. Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що з 2009 року по 2016 рік відповідач-2 була власником спірного майна, проте наразі вона не є його власником, оскільки відчужила його третій особі. Отже, відповідач-2 є неналежним відповідачем по справі. Також представник відповідача-2 пояснила, що після розірвання шлюбу подружжя домовилось, що не буде ділити спільне майно. Проте спірне майно було придбано юридичною особою та їй належало, і не може вважатися спільним майном подружжя, бо померлому [PERSON] належало тільки 25% статутного капіталу. Позивач не надала доказів того, спірне нерухоме майно було придбано за спільні кошти подружжя. Крім того, позов подано через 20 (двадцять) років після розірвання шлюбу, у зв`язку з чим строк позовної давності сплинув. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 20.07.2023 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 20.07.2023 року було повернуто заявнику заяву про забезпечення позову в цивільній справі. 07.09.2023 року позивач усунула недоліки позовної заяви належним чином та у повному обсязі. Ухвалою суду від 22.09.2023 року було прийнято до провадження цивільну справі №201/6050/23, відкрито провадження в цивільній справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Людмили Григорівни належним чином завірену копію спадкової справи №58/2022, заведеної після смерті [PERSON] , зобов`язано позивача надати у судове засідання для огляду оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви. Ухвалою суду від 17.10.2023 року було повернуто заявнику заяву про забезпечення позову в цивільній справі. 26.12.2023 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черновська Л.Г. на виконання ухвали суду від 22.09.2023 року надала суду належним чином засвідчену копію спадкової справи №58/2022, відкритої після смерті громадянина України [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 29.02.2024 року було частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів в цивільній справі, витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Суслова М.Є. належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 41, виданого 13.01.2022 року, а саме: щодо квартири [ADDRESS] , витребувано у відповідача-1 - [PERSON] належним чином засвідчені копії правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , зобов`язано відповідача-3 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр» надати для огляду у судовому засіданні на стадії дослідження письмових доказів належним чином засвідчену копію правовстановлюючих документів або їх оригінали на нерухоме майно: нежитлове приміщення - магазину (вбудоване приміщення №44), загальною площею 416,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; нежитлова будівля, магазину непродовольчих товарів, літ. А-3, загальною площею 918,3 кв.м, ганки літ. а1, а2, а3, а4, вхід в підвал літ. а, витяжка літ. а-1, навіси літ. Б, В, за адресою: [ADDRESS] , а у задоволенні іншої частини вимог клопотання - відмовлено. 08.05.2024 року на виконання ухвали суду від 29.02.2024 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов М.Є. надав суду належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. 13.01.2022 року за реєстровим №41. Ухвалою суду від 08.08.2024 року було задоволено клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третіх осіб в цивільній справі, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, в цивільній справі №201/6050/23: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Ухвалою суду від 07.10.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 25.11.2024 року з`явились представник позивача, представник відповідача-2, представник відповідача-1 та відповідача-3. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Третя особа-1 - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черновська Людмила Григорівна подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Інші учасники справи не повідомили суду про причини неприбуття у судове засідання. Суд, заслухавши думки учасників справи, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності інших учасників справи. Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення представників сторін по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухав заключні слова представників сторін, та 25.11.2024 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, що містяться в матеріалах справи. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу від 18.01.1985 року, серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб - 18.01.1985 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №91; після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 23.09.2003 року, серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] і [PERSON] - розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 23.04.2003 року зроблено запис за №181; прізвища після розірвання шлюбу: громадянки - [PERSON] ; свідоцтво видано [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть (повторно) від 02.06.2022 року, серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , помер - [INFO] . Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 07.06.2022 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черновською Л.Г. була зареєстрована спадкова справа №69351715, номер у нотаріуса: 58/2022, спадкодавець: [PERSON] , [INFO] , дата смерті: [INFO] . За відомостями з матеріалів спадкової справи №58/2022, відкритої 07.06.2022 року після смерті громадянина України [PERSON] , померлого [INFO] , 03.05.2022 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Л.Г. із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] , заява надійшла до нотаріуса - 07.06.2022 року. За змістом заяви, зокрема, вказано, що [INFO] помер батько [PERSON] - громадянин України [PERSON] . Крім неї інших спадкоємців за законом немає. Відповідно до листа приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О.О. від 26.09.2022 року за вих. №82-01-16, наданого у відповідь на запит приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Л.Г., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О.О. надав інформацію щодо заповіту особи: [PERSON] , [INFO] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О.О. 18.02.2013 року за реєстраційним №606. Згідно з вказаним заповітом, [PERSON] , [INFO] , належну йому частку в статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр», ідентифікаційний номер 38115447, в тому числі корпоративні права зазначеного товариства, під якими розуміється право на управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі його ліквідації, відповідно до чинного законодавства та інше, заповідав дружині [PERSON] . Із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Л.Г. 30.11.2022 року звернулась і позивач - [PERSON] . За змістом заяви позивач, зокрема, вказала, що [INFO] помер її колишній чоловік - громадянин України [PERSON] , що мешкав за адресою: [ADDRESS] . На день його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з: квартири [ADDRESS] ; нежитлового приміщення за [ADDRESS] ; нежитлового приміщення за [ADDRESS] . Також у заяві позивач зазначила, що вказане майно визнане за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр», власником якого є її чоловік. Так як вказане майно було придбано нею з померлим під час зареєстрованого шлюбу, [PERSON] просила нотаріуса видати їй свідоцтво про право власності в спільному сумісному майні подружжя (а.с. 129-140 Том 2). Відповідно до постанови приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Людмили Григорівни від 13.11.2022 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, спадкова справа №58/2022, неможлива видача свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу після смерті громадянина України [PERSON] на ім`я громадянки України [PERSON] , на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; нежитлова будівля, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , - з підстав відсутності документів, що підтверджують право власності на спадкову масу; неможливо встановити спадкову масу спадкодавця. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.11.2022 року, право приватної власності на нежитлову будівлю, магазин непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS] , 22.08.2012 року зареєстроване за ТОВ «Дайнова-Центр», підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, [NUMBER] , видане 20.07.2012 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. Це також підтверджується листом КП «ДМБТІ» ДМР від 19.09.2021 року №5124, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 02.06.2003 року№1435, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.06.2003 року, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 11.07.2012 року №850, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.07.2012 року, витягу про державну реєстрацію прав КП «ДМБТІ» ДОР від 22.08.2012 року (а.с. 31-41 Том 1). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 14.06.2023 року, 08.06.2023 року було зареєстроване право власності на закінчений будівництвом об`єкт - нежитлова будівля, об`єкт житлової нерухомості, опис: будівля магазину непродовольчих товарів літ. А3, загальною площею 918,3 кв.м, ганки літ. а\1\, a\2\, a\3\, a\4\, вхід в підвал літ. а, витяжка літ. а-1, навіси літ. Б, В, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «Дайнова-Центр», код ЄДРПОУ: 38115447, документи, подані для державної реєстрації: свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 20.07.2012 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради; відомості про реєстрацію до 01.01.2013 року: реєстр прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1645254, 22.08.2012 року, реєстратор: КП «ДМБТІ» ДОР. Відповідно до листа КП «ДМБТІ» ДМР від 22.08.2022 року №6175, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право власності на квартиру за ТОВ «Дайнова-Центр» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.07.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 11.07.2012 року №850, зареєстроване КП «ДМБТІ» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №3375683. Це також підтверджується договором №230830102 купівлі-продажу квартири від 29.08.2002 року, актом прийому-передачі від 07.10.2002 року до договору №230830102 купівлі-продажу квартири від 29.08.2002 року, розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 29.12.2002 року №1133р, розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 08.10.2003 року №1165, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 11.07.2012 року №850, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.07.2012 року, витягом про державну реєстрацію прав КП «ДМБТІ» ДОР від 22.08.2012 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13.01.2022 року, укладеного між ТОВ «Дайнова-Центр» (продавець) та [PERSON] (покупець), продавець зобов`язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього обговорену грошову суму. Продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] ; опис об`єкта: у житловому будинку літ. А-10, квартира [ADDRESS] , житловою площею - 76,4 кв.м, загальною площею - 129,2 кв.м; відчужувана квартиру належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 20.07.2012 року, право власності на квартиру зареєстроване за продавцем в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» ДОР 22.08.2012 року, реєстраційний номер: 3375683. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.11.2022 року, право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , об`єкт житлової нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] , 13.01.2022 року зареєстроване за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 41, виданий 13.01.2022 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов М.Є. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2024 року, право спільної часткової власності на магазин (вбудоване приміщення №44), що розташований за адресою: [ADDRESS] , 22.02.2023 року зареєстроване за: [PERSON] (1/2 частка), [PERSON] (1/2 частка). При цьому, 16.05.2005 року право колективної власності на вказане нерухоме майно, розмір частки: 1/1, було зареєстроване за ТОВ «Дайнова-Дніпро», та 16.08.2012 року право приватної власності, частка власності: 1/1, було зареєстроване за ТОВ «Дайнова-Центр» на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.07.2012 року. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2024 року, [PERSON] є зареєстрованим власником нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежиле приміщення №4, за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] є зареєстрованим власником нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежилого приміщення №5 за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] є зареєстрованим власником нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежилого приміщення №6 за адресою: [ADDRESS] , на підставі технічного паспорту, серія та номер: ТІ01: [NUMBER] , виданий 17.10.2022 року, договору купівлі-продажу, сері та номер: 23, виданий 22.01.2020 року. При цьому, 17.01.2020 року право власності на нежитлове приміщення №6, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування №130 від 17.01.2020 року, та припинено 22.01.2020 року. Відповідно до листа КП «ДМБТІ» ДМР від 21.07.2022 року №5228, станом на 31.12.2012 року, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи право власності на приміщення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: магазин продовольчих і непродовольчих товарів - приміщення №4, приміщення №6, зареєстровані за [PERSON] на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.09.2009 року, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР 26.01.2010 року, в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером №17339606. Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи право власності на вказані приміщення попередньо (до [PERSON] ) було зареєстроване за ТОВ «Дайнова-Дніпро» на підставі свідоцтва про право власності від 19.04.2007 року, від 27.12.2006 року, виданих виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, відомості про що, зареєстровані в реєстрі прав власності на нерухоме майно №17339606. Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2024 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , є новими власниками спірного нерухомого майна, а саме: - [PERSON] та [PERSON] є власниками нежитлового приміщення (вбудоване приміщення №44), загальною площею 412,2 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , розмір часток: по 1/2 кожна, відповідно; - [PERSON] є власником нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежиле приміщення №4, за адресою: [ADDRESS] ; - [PERSON] є власником нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежилого приміщення №5 за адресою: [ADDRESS] ; - [PERSON] є власником нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежилого приміщення №6 за адресою: [ADDRESS] . Померлий [PERSON] за життя був співзасновником та учасником Українсько-Білоруського підприємства «Дайнова-Дніпро» з іноземною інвестицією - Товариства з обмеженою відповідальністю, код ЄДРПОУ: 20017161, яке згодом неодноразово було реорганізовано та мало назви: Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство з іноземною інвестицією «Дайнова-Дніпро», Товариство з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Дніпро» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр», мав частку у статутному капіталі товариства у розмірі 25% (відсотків), та в рахунок своєї частки до статутного капіталу вніс грошові кошти у розмірі 25000 доларів США. Це підтверджується копіями свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Дніпро» - від 14.10.1993 року, серії А00 №419123, статутами товариства у редакціях від 14.10.1993 року з подальшими змінами до статутів від 10.08.1999 року, 12.07.2002 року, свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи від 11.07.2002 року, довідки №5626 про включення товариства до єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 17.07.2002 року, свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість №04009794, серії НВ №734679, від 26.07.2002 року. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання частки у праві спільної сумісної власності на майно рівними, визнання права власності на 1/2 частку майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію квартири, витребування із чужого незаконного володіння майна, щодо наступного нерухомого майна: нежитлового приміщення - магазину (вбудоване приміщення №44), загальною площею 416,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] ; нежитлової будівлі - магазин непродовольчих товарів, літ. А-3, загальною площею 918,3 кв.м, ганки літ. а1, а2, а3, а4, вхід в підвал літ. а, витяжка літ. а-1, навіси літ. Б, В, за адресою: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі - магазину продовольчих і непродовольчих товарів, приміщення №4, поз. 1-25, V, загальною площею 406,3 кв.м, приміщення №5, поз. 1 - 9, ІІ, загальною площею 473,6 кв.м, на першому поверсі приміщення №6, поз. 1 - 15, ІІІ, загальною площею 219,6 кв.м (колишні поз.8-16, ІІІ, площею 225,7 кв.м), на другому поверсі у будівлі житлового будинку, літ. А-3, за адресою: [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до положень статті 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, ЦК), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з частиною 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до положень статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Відповідно до частини 3 статті 364 ЦК України, у разі виділу співвласником частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Відповідно до частини 1 статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до частини 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин 1-3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень частини 1 статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та жінки є рівними, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи домовленістю між ними. Відповідно до положень статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 2 статті 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до частини 3 статті 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до статті 44 КпШС України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. Таким чином, КпШС України пов`язував припинення шлюбу не з набранням рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а із зверненням до органу записів актів громадського стану про реєстрацію шлюбу і реєстрацією розлучення в цих органах. Згідно зі статтями 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час перебування подружжя у шлюбі), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Відповідно до положень статті 27 КпШС України, подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте угоди між ними, спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей, недійсні і не обов`язкові ні для подружжя, ні для третіх осіб. Згідно із частиною 1 статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини 1 статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю (постанова ВП ВС від 18 травня 2022 року, справа №307/3489/18, провадження №61-13067св21). Відповідно до положень статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень статті 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до статей 9, 11 КпШС України, на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц, провадження №14456цс18, від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17, провадження № 12-104гс19). До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17, провадження №61-5400св19). Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до абзацу 3 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким, у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У пункті 22, абзаці 1 пункті 24, пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та про необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 03.10.2018 року, справа №127/7029/15-ц, від 07.04.2021 року, справа №402/849/18, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.02.2021 у справі №264/2232/19, конструкція статті 60 Сімейного кодексу України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (постанова ВС від 09 липня 2021 року у справі №161/8116/19, провадження №61-22259св19). Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Також у постанові Верховного Суду України (далі - ВСУ) від 7 вересня 2016 року в справі №6-801цс16 про поділ майна подружжя міститься правовий висновок про те, що суди, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, повинні установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ наголосив на тому, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України). Сама по собі реєстрація нерухомого майна під час шлюбу не є підставою для визнання майна спільним сумісним майном подружжя, оскільки таке майно може бути набутим до реєстрації шлюбу (постанова ВС від 02 червня 2021 року у справі №711/1550/18). Так, пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (постанова ВП ВС від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), постанова ВС від 03.06.2020 року у справі №363/4852/17). Водночас у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно (постанова ВП ВС від 31.08.2022 року у справі №125/2157/19, постанова ВС від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15?ц). Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова ВП ВС від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, провадження №12-71гс20). Також у постанові від 3 липня 2013 року, провадження № 6-61цс13, ВП ВС вказала, що частка учасника господарського товариства, набута у шлюбі за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (пункт 8.59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, провадження №12-71гс20). Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» 6 лютого 2018 року №2275-VIII, розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства. Учасник товариства має право відчужити частку у статутному капіталі товариства, на неї може бути звернено стягнення, частка може перейти іншій особі в порядку правонаступництва чи спадкоємцю, учасник товариства може вийти з нього, отримавши вартість своєї частки (статті 21-24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», статті 100, 116 ЦК України). Відповідно до положень статті 115 ЦК України, господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці. Згідно із частиною 8 статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», вартість частки учасника визначається, виходячи із ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника. Верховний Суд України у постановах від 3 червня 2015 року, провадження №6-38цс15, та від 2 жовтня 2013 року, провадження №6-79цс13, указав, що якщо один із подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Пленум Верховного Суду України в п. 28 постанови №11 від 21.12.2007 вказує на те, що внесок до статутного капіталу не визнається спільною власністю. Таким чином, спочатку на будь-який спільно нажитий об`єкт формується право спільної власності. Але якщо він був внесений до товариства, інший з подружжя позбавляється права власності на нього. Він отримує право вимоги половини від його вартості, у разі, якщо загальні грошові кошти або майно було використано не в інтересах сім`ї (абз. 3 п. 28 постанови Пленуму ВСУ). У свою чергу, якщо вклад до статутного капіталу був зроблений шляхом спільного майна подружжя в інтересах сім`ї, то другий із подружжя має право на розподіл отриманих доходів (абз. 2 п. 28 Постанови Пленуму ВСУ). Фактично, один із подружжя отримує право компенсації, яка задовольняє його права та зберігає права товариства та інших його учасників (Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року, по справі №756/10797/15-ц). Верховний Суд України вказав, що внесені на формування статутного фонду його учасником кошти (номінальна вартість внеску, зазначена у статуті товариства) стають власністю товариства і поділу між подружжям не підлягають, адже не можна ділити того, що вже не існує у подружжя (постанови ВСУ від 03.06.2015, провадження №6-38цс15; від 02.10.2013, провадження №6-79цс13). Право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю). Отже, внесені в статутний фонд кошти не є майном подружжя та не підлягають поділу (пункти 8.36., 8.37, 8.40 постанови ВП ВС від 29.06.2021 у справі №916/2813/18). Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства та вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а у другого з подружжя право власності на майно трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), суть якого полягає в праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. При цьому після смерті одного з подружжя відкривається спадщина. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до положень статей 1220, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 2 статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини 1, частини 3 статті 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. Відповідно до положень статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1, 2 статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з частини 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. ВС вказав, що визнання за померлими права власності не узгоджується із положеннями статей 4, 46, 47 ЦПК України, а такі особи не мають цивільної процесуальної правосуб`єктності на час вирішення спору (постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №550/1040/16-ц, провадження № 61-28423св18, та від 27 травня 2020 року у справі №361/7518/16-ц, провадження №61-43734св18). Пункт 4 частини 1 статті 34 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви або в разі смерті одного з подружжя. Відповідно до положень статті 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом України. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова ВС від 22 березня 2023 року у справі №509/5080/18). Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18). За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.01.2022 року, справа №924/316/21, від 10.11.2021 року, справа №910/8060/19, наведена норма Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушеним суб`єктивне право вважається, якщо воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Відповідно до вимог частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в заємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі дока зам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень частини 1 статті 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до частин 1, 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналіз викладеного вказує, що за померлим подружжям неможливе визнання права власності у спільному майні, оскільки після його смерті відкривається спадщина. Колишня дружина померлого чоловіка може стати спадкоємцем за заповітом, оскільки не має права на обов`язкову частку у спадщині. Натомість у першу чергу за законом спадкують, зокрема, діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. Тобто дружина, яка розірвала шлюб із чоловіком до його смерті, може отримати частку спадкового майна, якщо він помер до набрання чинності рішенням про розлучення. При цьому після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто на момент відкриття спадщини, і право на яке не припинилося внаслідок його смерті. Водночас відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові, та суд відмовляє в позові до неналежного відповідача, приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Також слід наголосити, що внесок до статутного капіталу не визнається спільною власністю. Спочатку на будь-який спільно нажитий об`єкт формується право спільної власності, але якщо він був внесений до товариства, інший з подружжя позбавляється права власності на нього. Він отримує право вимоги половини від його вартості, у разі, якщо загальні грошові кошти або майно було використано не в інтересах сім`ї. Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що у період з 18.01.1985 року по 23.09.2003 року позивач - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який помер - [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у період з 18.01.1985 року по 23.09.2003 року померлий [PERSON] був одним із співзасновників та учасником ТОВ «Дайнова-Дніпро» - 14.10.1993 року, правонаступником якого з 10.02.2012 року стало ТОВ «Дайнова-Центр», мав частку у статутному капіталі товариства у розмірі 25%. При цьому після смерті [PERSON] спадщину за законом прийняла його донька - [PERSON] , зазначивши, що інших спадкоємців за законом немає, а спадщину за заповітом - його дружина, яка пережила померлого чоловіка, - [PERSON] . Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2024 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , є новими власниками спірного нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення (вбудоване приміщення №44), загальною площею 412,2 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , а його попереднім власником з 2005 року було ТОВ «Дайнова-Дніпро», а з 2012 року - ТОВ «Дайнова-Центр»; нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежиле приміщення №4, за адресою: [ADDRESS] , а його попереднім власником у 2007 році було ТОВ «Дайнова-Дніпро», з 2020 року - [PERSON] ; нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежилого приміщення №5 за адресою: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі, магазину продовольчих і непродовольчих товарів у будівлі житлового будинку літ.А-3 - нежилого приміщення №6 за адресою: [ADDRESS] , відповідно. При цьому з 2003 року власником іншого спірного нерухомого майна: нежитлової будівлі - магазину непродовольчих товарів, літ. А-3, загальною площею 918,3 кв.м, ганки літ. а1, а2, а3, а4, вхід в підвал літ. а, витяжка літ. а-1, навіси літ. Б, В, за адресою: [ADDRESS] , є юридична особа - ТОВ «Дайнова-Центр», право власності зареєстроване у 2012 році; квартири [ADDRESS] , - з 13.01.2022 року [PERSON] , а попереднім зареєстрованим власником з 20.07.2012 року було ТОВ «Дайнова-Центр», а право власності товариство набуло з 2002 року. Тобто, як на момент перебування колишнього подружжя у шлюбі, так і на момент відкриття спадщини, померлий [PERSON] не був власником спірного нерухомого майна, оскільки власниками були інші особи. Тим більше, як вказала представник позивача, за спільним рішення колишнього подружжя спірне майно було зареєстроване за ТОВ «Дайнова-Дніпро» з 14.10.1993 року, а з 10.02.2012 року - за його правонаступником - ТОВ «Дайнова-Центр». Крім того, на момент судового розгляду справи [PERSON] є неналежним відповідачем по справі, оскільки власниками спірного нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , є інші особи, а саме залучені треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що на спірне нерухоме майно не поширюється правовий режим спільної сумісної власності колишнього подружжя позивача - [PERSON] та померлого [PERSON] . Оскільки таке майно є особистою власністю юридичної особи та фізичних осіб: відповідачів: [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайнова-Центр», третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно. Таке майно не підлягає поділу між подружжям та воно не належало ані померлому [PERSON] , ані колишньому подружжю, а так само і не входило до складу спадщини на момент відкриття спадщини - [INFO] , не було успадковане спадкоємцями померлого [PERSON] . Отже, позивач не довела належними та допустимими доказами того, що відповідачі порушили її права та законні інтереси на спірне нерухоме майно. При цьому неможливе визнання за померлим права власності, що не узгоджується із положеннями статей 4, 46, 47 ЦПК України, оскільки такі особи не мають цивільної процесуальної правосуб`єктності на час вирішення спору. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові, та суд відмовляє в позові до неналежного відповідача, приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. З приводу доводів відповідачів про пропуск позивачем позовної давності суд зазначає, що позивач вказує на те, що вона дізналась про порушення свого права на спільне майно, на її думку, станом на момент отримання нею постанови приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на власності на частку у спільному майні - з 13.11.2022 року. Тобто станом на момент звернення до суду з позовом - 13.07.2023 року позивач не пропустила строк позовної давності. Водночас у ході судового розгляду справи судом була встановлена необґрунтованість позовних вимог та відсутність порушеного права, законного інтересу позивача на спірне майно, звернення позовної вимоги до неналежного відповідача-2. Отже, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. З огляду на викладене вище, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги [PERSON] та такими, що не підлягають задоволенню. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1, частини 2 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача та їй не відшкодовуються. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] . При вирішенні питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору суд, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, враховуючи мотиви та висновки суду, вказує, що судові витрати зі сплати судового збору та витрати, пов`язані із проведення судових експертиз, покладаються на позивача та їй не відшкодовуються.

Outcome: dismissed