Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

У серпні 2018 року до БілгородДністровського міськрайонного суду Одеської області звернулась позивач [PERSON] із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та розписками. Ухвалою БілгородДністровського районного міськрайонного суду Одеської області від 16.08.2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою БілгородДністровського районного міськрайонного суду Одеської області від 16.08.2018 року вжито заходи забезпечення позову, а саме, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Свої первинні позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовувала тим, що за договором позики від 10 вересня 2014 року передала у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 2851200,00 гривень, на сімейні потреби, які він мав повернути у строк до 10 вересня 2017 року. Крім того, згідно розписки від 10 вересня 2014 року дружина [PERSON] [PERSON] отримала від позивача у борг аналогічну суму, а саме 2851200,00 грн. на сімейні потреби та зобов`язувалась їх повернути позивачу у строк до 10 вересня 2017 року. Також, даною розпискою [PERSON] надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на отримання в борг грошових коштів за вищевказаним договором позики від 10 вересня 2014 року. Також, за розпискою від 10 вересня 2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 20000 грн., які [PERSON] зобов`язувався повернути позивачу [PERSON] у строк до 10 вересня 2017 року. Однак, станом на момент звернення із позовом до суду, відповідачі не виконали свої зобов`язання перед позивачем, що призвело до звернення із позовом для захисту її прав. 10.09.2018 року та 20.09.2018 року до БілгородДністровського міськрайонного суду Одеської області надійшли заяви від представника відповідача [PERSON] Черновола А.О. про визнання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності. 31.10.2018 року до БілгородДністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , в якій відповідач заперечувала щодо позовних вимог, та зазначила, що розписку від 10 вересня 2014 року вона не підписувала, грошових коштів від позивача не отримувала, а також, не надавала дозволу своєму чоловікові [PERSON] на отримання грошей у борг за договором позики. Ухвалою БілгородДністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 жовтня 2018 року по справі призначено судово - почеркознавчу експертизу розписки від 10.09.2014 року. Ухвалою БілгородДністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Левіта В.С. та представника відповідача [PERSON] - адвоката Головко К.В. про передачу справи за підсудністю та справу передано до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2020 року справу прийнято до провадження. 22.09.2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла змінена позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та розпискою, згідно якої позивач просить: - Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 3720816,00 (три мільйони сімсот двадцять тисяч вісімсот шістнадцять) гривень, з яких: 2851200,00 (два мільйони вісімсот п`ятдесят одна тисяча двісті) гривень сума основного зобов`язання; 256608,00 (двісті п`ятдесят шість тисяч шістсот вісім) гривень 3% річних; 613008,00 (шістсот тринадцять тисяч вісім) гривень сума інфляційних витрат; - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 3720816,00 (три мільйони сімсот двадцять тисяч вісімсот шістнадцять) гривень, з яких: 2851200,00 (два мільйони вісімсот п`ятдесят одна тисяча двісті) гривень сума основного зобов`язання; 256608,00 (двісті п`ятдесят шість тисяч шістсот вісім) гривень 3% річних; 613008,00 (шістсот тринадцять тисяч вісім) гривень сума інфляційних витрат; - Стягнути з відповідачів судові витрати по справі. 15.03.2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси призначена судово- технічна експертиза розписки від 10 вересня 2014 року та закрито підготовче засідання у справі. В судове засідання 11.11.2024 року повідомлені належним чином сторони та їх представники не з`явились. 11.11.2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Левіт В.С. подав до суду заяву, в якій просив позов задовольнити та розглядати справу без участі позивача та його представника. 11.11.2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Кострич М.П. подав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги та просив розглянути справу без участі відповідача та його представника. Інший відповідач - [PERSON] повідомлялась про судові засідання належним чином, однак до суду не з`явилась. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, в якому вона заперечує проти позовних вимог у повному обсязі. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 05 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 24 (Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ). 10 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів. Згідно з п.1 договору позики від 10 вересня 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2851200,00 гривень для купівлі квартири під [ADDRESS] та стояночного місця, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з підпунктом «а» пункту 3 договору позики від 10 вересня 2014 року, [PERSON] діє за згодою другого з подружжя та і інтересах подружжя, оскільки на момент укладення даного договору перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що останньою надана письмова згода у розписці від 10.09.2014 року. Згідно з підпунктом «в» пункту 3 договору позики, [PERSON] зобов`язаний повернути [PERSON] загальну суму боргу одним платежем у розмірі 2851200,00 гривень, в строк до 10 вересня 2017 року включно. 10 вересня 2014 року [PERSON] складена розписка про те, що вона отримала від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 2851200,00 гривень на сімейні потреби, які вона має повернути в строк до 10 вересня 2017 року включно. Крім того, в даній розписці [PERSON] надає згоду своєму чоловіку [PERSON] згоду на укладення ним договору позики від 10 вересня 2014 року та отримання ним грошових коштів від [PERSON] у сумі 2851200,00 грн. 02.10.2014 року між [PERSON] (Покупець), від імені якого діяла його дружина - [PERSON] , та [PERSON] (Продавець) укладено договір купівлі продажу трьохкімнатної квартири [ADDRESS] . 13.01.2015 року, дружина [PERSON] [PERSON] придбала за договором купівлі продажу у [PERSON] стояночне місце, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] Суд критично ставиться до доводів відповідача [PERSON] щодо того, що вона не підписувала розписку від 10 вересня 2014 року, не отримувала грошових коштів від [PERSON] та не надавала згоди [PERSON] на укладення договору позики від 10.09.2014 року, оскільки такі твердження спростовуються наступними висновками експертиз. Згідно висновку судово почеркознавчої експертизи Одеського науково дослідного інституту судових експертиз № 18-5235 від 25 липня 2019 року підпис та рукописний запис « [PERSON] » (розшифровка підпису) в розписці від 10 вересня 2014 року виконаний [PERSON] . Згідно висновку судово технічної експертизи Одеського науково дослідного інституту судових експертиз № 24-1137 від 21.06.2024 року у наданій на експертизу розписці від 10 вересня 2014 року «у графі «підпис» спочатку був нанесений друкований текст (в т.ч. лінія друку) поверх якого був нанесений підпис [PERSON] . У зазначеній розписці ознак монтажу не виявлено. Ознак додрукування текстів «підпис» та «ПІБ» (у т.ч. лінії під підпис) не виявлено. Ознак додрукування тексту дати «10 вересня 2014 року» не виявлено». Також, відповідачами не надано доказів іншого походження грошових коштів для купівлі нерухомого майна, зокрема квартири та стояночного місця, окрім як за договором позики від позивача. Також, відповідачами не доведено використання позичених грошових коштів у особистих інтересах одного з подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку, що подружжям [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 10.09.2014 року та розпискою від 10.09.2014 року були отримані від [PERSON] в борг грошові кошти у загальній сумі 5702400,00 грн., для задоволення спільних сімейних потреб. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого із подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року по справі № 638/18231/15-ц викладені наступні правові висновки: - «Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї» (п. 61 Постанови); - «Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі N 537/6639/13-ц (провадження N 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі N 334/5907/14-ц (провадження N 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами» (п. 62 Постанови); - «Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном» (п. 65 Постанови). Аналогічні правові висновки про солідарну відповідальність членів подружжя у випадку використання позичених грошових коштів в інтересах сім`ї містяться і в постановах ВС від 07.10.2020 року по справі № 205/5882/18, від 26.09.2018 року по справі № 713/285/2012 та інших. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 статті 1047 ЦК України). Як вбачається постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 цього Кодексу). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України)). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до положень статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Таким чином, розраховуємо 3% річних та індекс інфляції за останні 3 роки (загальний строк позовної давності), що передували ухваленню рішення по даній справі. Таким чином, 3% річних становить: 5702400,00 сума боргу) * 3% = 171072,00 грн. * 3 роки = 513216,00 грн. Індекс інфляції за останні 36 місяців (3 роки) розраховується наступним чином. Для розрахунку суми інфляції застосовуємо дані Міністерства фінансів України, індекс інфляції за вищевказаний період прострочення з 10.11.2021 року по 10.11.2024 року (https://index.minfin.com.ua/economy/index/inflation/) та формулу, яка наведена в листі ВСУ від 03.04.97 р. № 62-97р і постанові ВГСУ від 01.02.2012 р. № 52/30 відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. -у 2021 році індекс інфляції складає: 100,8 (листопад) * 100,6(грудень) = 101,4%; -у 2022 році індекс інфляції складає: 126,6 % (загальний за 12 місяців); -у 2023 році індекс інфляції складає: 105,1 % (загальний за 12 місяців); - у 2024 році індекс інфляції складає: 108,4 % (загальний за 10 місяців). Отже, 101,4 * 126,6 * 105,1 * 108,4 = 146,2%. 5702400,00 (сума боргу) * 146,2% : 100% = 8336908,80 грн. 5702400,00 грн. (загальна сума боргу) = 2634508,80 грн. (сума інфляційних). Таким чином, загальна сума боргу відповідачів, включаючи 3% річних та суму інфляції складає 8850124,80 грн. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. В матеріалах справи містяться платіжні документи, що підтверджують сплату позивачем [PERSON] судового збору у розмірі 9205 грн. та витрат на проведення судових експертиз у розмірі 22191,70 грн. У зв`язку із задоволенням позовних вимог [PERSON] на її користь з відповідачів солідарно стягується сума документально підтверджених судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved