Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

У вересні 2023 року позивач [PERSON] , в особі представника Романюка С.П., звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення завданої шкоди. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 17.05.2023 о 09 год. 10 хв. відповідач, керуючи автомобілем «Citroen», державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись в м. Києві по просп. Голосіївському не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечну швидкість руху та безпечну дистанцію, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Hyunday», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням позивача, який рухався в попутному напрямку. У результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками пошкодження. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2023 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 187/05-23 ТОВ «Клевер Експерт» вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 260879,98 грн, значення фізичного зносу 0,70 грн, вартість матеріального збитку без урахування ПДВ складає 128030,46 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача завдану шкоду в розмірі 132849,52 грн, судовий збір та витрати на правову допомогу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення завданої шкоди, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач скористався своїм правом та направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. У січні 2024 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в матеріалах справи відсутній доказ, що позивач звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку, згідно зі ст. 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, яка ним одержана від страховика. В матеріалах справи відсутні банківські платіжні документи/платіжна інструкція про перерахування Се/страховиком позивачу певної суми страхового відшкодування. Тому вважає, що всі розрахунки про стягнення завданої шкоди не відповідають дійсності та не можуть слугувати для пред`явлення до стягнення. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.05.2023 о 09 год. 10 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «Citroen», державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись в м. Києві по просп. Голосіївському не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечну швидкість руху та безпечну дистанцію, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Hyunday», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2023 (справа № 752/11224/23) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та піддано його адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн у дохід держави. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Hyunday», державний номерний знак [NUMBER] отримав механічні пошкодження, що підтверджується матеріалами справи. Транспортний засіб «Hyunday», державний номерний знак [NUMBER] на час дорожньо-транспортної пригоди належав на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . За змістом ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст.1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV). Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV). Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 187/05-23 ТОВ «Клевер Експерт» вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 260879,98 грн, значення фізичного зносу 0,70 грн, вартість матеріального збитку без урахування ПДВ складає 128030,46 грн. Верховний суд у своїй постанові від 14.02.2018 року по цивільній справі №754/1114/15-ц зробив правовий висновок про те, що в спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізується нею на власний розсуд, шляхом предявлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правова відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), у якій зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Позивач просить стягнути заподіяний збиток в результаті дорожньо-транспортної пригоди з винної особи, тобто з відповідача, а тому він на власний розсуд обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди про відшкодування заподіяного збитку. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню матеріальний збиток заподіяний внаслідок пошкодження автомобіля «Hyunday», державний номерний знак [NUMBER] , при дорожньо-транспортній пригоді, яка відбулася 17.05.2023, в сумі 132849,52 грн. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 137 ЦПК України, визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Крім того, ч. 4 ст. 136 ЦПК України, встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Романюком С.П. на підтвердження розміру витрат, понесених на правничу допомогу заявника [PERSON] до суду надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 3860/10, виданого 15.04.2021 та ордер на надання правничої (правової) допомоги від 01.09.2023. Разом з цим, суд зазначає, що суду не надано належних та допустимих доказів в підтвердження здійснення оплати відповідачем Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 15000,00 грн, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу були подані з порушенням вимог, передбачених частиною 3 статті 141 ЦПК України. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1328,50 грн.

Outcome: partial