Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] (надалі також [PERSON] /позивач 1) та [PERSON] (надалі також [PERSON] / позивач 2), за результатом розгляду якого позивачі просять суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Тас» (надалі також ПрАТ «СГ «Тас»/відповідач 1) на користь [PERSON] 80 400,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу 1 внаслідок смерті матері; 22 270,00 грн. страхового відшкодування витрат на поховання потерпілої;25 667,50 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем 1; стягнути з ПрАТ «СГ «Тас» на користь [PERSON] 10 000,00 грн. страхового відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника потерпілій; 2 500,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем 2; стягнути з [PERSON] (надалі також [PERSON] / відповідач 2) на користь [PERSON] 419 600,00 грн. в рахунок відшкодування решти моральної шкоди заподіяної позивачу 1 внаслідок смерті матері; 104 900,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем 1; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 500 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу 2 внаслідок смерті бабусі; 125 000, 00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем 2. В обґрунтування позову вказуюьб, що дорожньо-транспортна пригода сталася приблизно о 17:34 на вул. Заболотного, м. Київ, в районі зупинки «вул. Квітуча». Відповідач 2 керував автомобілем марки «Mercedes-Benz В180» (реєстраційний номер [NUMBER] ), перевищив швидкість, рухаючись 64,04 ± 2,56 км/год замість дозволених 50 км/год, не зупинився, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками та розміткою. А тому, відповідач 2 допустив порушення пунктів 1.5, 2.3(б), 12.1, 12.4, 12.9(б) та 18.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок яких здійснив наїзд на пішохода - [PERSON] , яка переходила дорогу по нерегульованому переходу. Потерпіла [PERSON] отримала численні тілесні ушкодження, зокрема: переломи ребер, хребта, кінцівок, розрив внутрішніх органів, а також інші ушкодження, несумісні з життям. Смерть потерпілої настала на місці пригоди. За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 286 КК України (порушення правил дорожнього руху, що спричинило смерть). Станом на момент подання позову у справі триває судовий розгляд у Голосіївському районному суді міста Києва (справа №752/5222/23). Автомобіль відповідача 2 був застрахований у ПрАТ «СГ «Тас», що зобов`язує страхову компанію здійснити страхове відшкодування. Позивачі надали всі необхідні документи для звернення до страховика, але виплата відшкодування не була проведена в повному обсязі. Позивачі заявляють про відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю їхньої матері та бабусі, внаслідок ДТП, що сталося через порушення правил дорожнього руху водієм [PERSON] . Втрата близької людини глибоко травмувала позивачів, зруйнувавши їхній звичний життєвий уклад, емоційну підтримку та родинні зв`язки. Душевні страждання, які тривають досі, пов`язані зі спонтанністю та трагічністю події, а також неможливістю відновити втрату, що посилюється під час свят та важливих моментів у житті. Зважаючи на глибину втрати, тривалість страждань і психологічні наслідки позивачі просили відшкодування моральну шкоду з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 419 600,00 грн., та з [PERSON] , на користь [PERSON] у розмірі 500 000,00 грн. А також вирішити питання про стягнення судових витрат. Ухвалою судді від 31.08.2023 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача 1 18.09.2023 року надав до суду відзив на позов, яким заперечує проти позову, наголошуючи на відсутності належних доказів, які підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між діями водія [PERSON] та смертю потерпілої, вказуючи на те, що кримінальне провадження щодо цієї ДТП ще триває, а вирок суду, який би встановив вину водія, не набрав законної сили; у зв`язку з цим відповідач 1 просив зупинити провадження до завершення розгляду кримінальної справи, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню без відповідного судового рішення. Ухвалою суду від 15.01.2024 у задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Тас» про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Тас», [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, відмовлено. Ухвалою суду від 01.05.2024 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду. 24.10.2024 року системою електронний суд надійшло клопотання про долучення доказів, зокрема копії вироку суду Голосіївського районного суду міста Києва від 02.10.2024, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки, який на був долучений до матеріалів справи на підготовчому провадженні з об`єктивних причин. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так, з вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року вбачається, що 28 січня 2023 року, приблизно о 17 год. 34 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz B 180», н.з. [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині вул. А. Заболотного, зі сторони вул. Метрологічна в напрямку Столичного шосе, зі швидкістю 64,04 ± 2,56 км/год, яка перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги 50 км/год та наближався до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 та інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.38.1-5.38.2 Правил дорожнього руху України. В цей час, по вказаному нерегульованому пішохідному переходу, розташованому в районі зупинки громадського транспорту «вул. Квітуча», проїзну частину вул. А. Заболотного переходила пішохід [PERSON] , [INFO] , наближаючись зліва до смуги руху автомобіля. Під час руху [PERSON] допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.4, 12.9 (б) та п. 18.1 Правил дорожнього руху України: - п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; - підпункт «б» п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; - п. 12.1: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; - п. 12.4: у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.; - п. 12.9 (б): водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил; - п. 18.1: водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека; - проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, відволікся від керування транспортним засобом у дорозі, внаслідок чого, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалась зліва на право відносно напрямку транспортного засобу. У результаті дорожньо-транспортної пригоди в пішохода [PERSON] виявлено наступні тілесні ушкодження: поєднана травма тіла: садно на правій вилиці, крововиливи у м`які покрови голови в лобній, тім`яній, скроневій і потиличній ділянках справа, перелом основи черепа в середній черепній ямі справа, крововиливи під оболонки головного мозку; розрив м`язів правого шостого міжребер`я; фрагментовані переломи правих 1-11 ребер, переломи лівих 3-8 ребер, перелом грудини, перелом правої ключиці і правої лопатки; перелом грудного відділу хребта з розривом спинного мозку, розрив грудного відділу аорти, розрив правої легені, забої легень, розрив правої частки печінки; розмізчення підшкірної клітковини і поверхневих м`язів в зовнішній частині правої ноги на рівні коліна і гомілки та внутрішньої частини лівої ноги на рівні нижньої частини лівого стегна і коліна; перелом правої великої гомілкової кістки, переломи виростків лівої стегнової кістки; крововиливи в порожнину колінних суглобів, синці на правому стегні; розрив правого крижово-клубового з`єднання тазу, переломи правих лобкової та сідничної кісток; відкритий перелом кісток правого передпліччя із забійно-рваною раною на задній його поверхні; забійно-рвана рана на задній поверхні правої кисті, від яких померла. Смерть [PERSON] настала від поєднаної травми тіла - численних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів і м`яких тканин. Порушення водієм [PERSON] вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.4, 12.9 (б) та п. 18.1 Правил дорожнього руху України та настання наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій [PERSON] перебувають між собою у прямому причинному зв`язку. Відомостей про набрання вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 02.10.2024 року законної сили матеріали справи не містять. Проте, сторонами не заперечується факт настання ДТП 28.01.2023 року та наїзд на пішохода [PERSON] транспортним засобом «Mercedes-Benz B 180», н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Відповідач 1 не визнає що, смерть [PERSON] сталась внаслідок спричиненої ДТП, оскільки у справі відсутні докази, які б вказувала на причино-наслідковий зв`язок між фактом дорожньо-транспортної пригоди від 28.01.2023 року та смертю потерпілої. Однак, як встановлено судом вище, 28.01.2023 року сталась ДТП, при цьому смерть [PERSON] настала внаслідок травмування при зіткненні з автомобілем, що вбачається з довідки про причину смерті від 30 січня 2023 року, виданої медичною установою, де зазначено, що причиною смерті є травмування пішохода в результаті зіткнення з автомобілем. Із свідоцтва про смерть від 31.01.2023 року, виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Тобто, незважаючи на відсутність даних про набрання вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02.10.2024 року законної сили, сторонами не заперечується факт ДТП, яка сталася 28.01.2023 року, та наїзду на пішохода [PERSON] автомобілем «Mercedes-Benz B 180», н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ні в рамках розгляду даної справи, ні в рамках розгляду кримінальної справи, при цьому, смерть [PERSON] настала внаслідок травмування при зіткненні з автомобілем, таким чином, у справі є достатня кількість належних та допустимих доказів, які свідчать про причинно-наслідковий зв`язок між ДТП та смертю потерпілої. З листа Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) від 10.03.2023 року № 22/8.1-48 вбачається, що [PERSON] мала доньку [PERSON] [INFO] , яка внаслідок укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що вбачається з копії свідоцтва про шлюб від 20.04.1991 року серії [NUMBER] , виданого відділом ЗАГС Московського РВК. [INFO] народилась [PERSON] в матері [PERSON] , що вбачається із свідоцтва про народження від 20.12.1991 року серії [NUMBER] , виданого в ВАГС Московського РВК. Внаслідок укладення шлюбу із [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що вбачається із свідоцтва про шлюб від 19.07.2014 року серії [NUMBER] . Тобто із урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку що [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , а [PERSON] відповідно її онукою. Відповідно до полісу № АТ 2327309 цивільна-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mercedes-Benz B 180», н.з. [NUMBER] , станом на день настання ДТП, а саме 28.01.2023, була застрахована у АТ «СГ «ТАС» (відповідач 1). Позивач 1, [PERSON] , понесла витрати на поховання своєї матері, [PERSON] , у розмірі 22 270,00 грн. Ці витрати підтверджуються наданими доказами, зокрема фіскальним чеком №0000000019 від 03.02.2023 року (а.с. 59), довідкою від 14.03.2023 року (а.с. 59), договором №2/23 від 01.02.2023 року про надання ритуальних послуг (а.с. 60-61) та актом №2/23 від 03.02.2023 року (а.с. 62). Позивач 2, [PERSON] , понесла витрати на спорудження надгробного пам`ятника для своєї бабусі, [PERSON] , у розмірі 30 000,00 грн. Однак, як випливає з фотографії надгробного пам`ятника, він був замовлений для трьох осіб, тому частина витрат, яка припадає на пам`ятник для [PERSON] , становить 10 000,00 грн. Ці витрати підтверджуються товарним чеком №71 від 01.05.2023 року (а.с. 72) та актом наданих послуг №71 від 01.05.2023 року (а.с. 73). Як визначено у ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). У пункті 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. За змістом ч.ч.1-2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного Кодексу України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України). Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Так, ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (п.-п. 1.4, 1.7 ст. 1). За вимогами ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV). Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-IV). Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п. 1.3 ч. 1 ЗУ № 1961-IV). Дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п. 1.12 ч. 1 ЗУ № 1961-IV). Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування п.п. 9.1, 9.4 ст. 9 ЗУ№ 1961-IV). Станом на момент ДТП - 28.01.2023 цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу «Mercedes-Benz B 180», н.з. [NUMBER] , була застрахована у АТ «СГ «ТАС» (приватне), що підтверджується полісом № АТ 2327309. Відповідно до п. 22.1. ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 23.1. ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. За результатами розгляду справи судом встановлено, що потерпіла [PERSON] загинула внаслідок ДТП, яка сталася [INFO] . Отже, має місце страховий випадок, а тому незалежно від вини особи, яка завдала шкоди, - шкода [PERSON] , завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а тому повинна бути відшкодована страховою компанією, оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mercedes-Benz B 180», н.з. [NUMBER] , була застрахована у АТ «СГ «ТАС» (приватне), що підтверджується полісом. Разом з тим, на вирішення питання про виплату страхових виплат, розмір яких та право позивача, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також відповідно до положень ст. 1187 ЦК України, відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, настає незалежно від наявності вини заподіювача такої шкоди. Таким чином, наявність вироку суду, який набрав законної сили, не є обов`язковою умовою для вирішення питання про стягнення страхового відшкодування, якщо у матеріалах справи є достатні інші докази для підтвердження обставин ДТП та її наслідків. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає в її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Враховуючи вищенаведене, вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування. Суд дійшов висновку, що витрати, понесені позивачами у зв`язку з похованням потерпілої та встановленням надгробного пам`ятника, підлягають відшкодуванню за рахунок страхової компанії, враховуючи обставини справи та положення чинного законодавства. Витрати на поховання потерпілої на користь позивача 1, оскільки позивач 1 ( [PERSON] ) понесла витрати на поховання своєї матері, [PERSON] , у розмірі 22 270 грн. Ці витрати підтверджуються належними доказами, наданими до матеріалів справи, а саме: фіскальним чеком №0000000019 від 03.02.2023 року, довідкою від 14.03.2023 року, договором №2/23 від 01.02.2023 року про надання ритуальних послуг, актом №2/23 від 03.02.2023 року. Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з похованням потерпілих, якщо такі витрати підтверджені документально та є наслідком страхового випадку. Оскільки факт ДТП, спричинений транспортним засобом, застрахованим у відповідача (ПрАТ «СГ «ТАС»), встановлено, а понесені позивачем витрати документально підтверджені, сума 22 270 грн підлягає стягненню з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь Позивача 1. Витрати на встановлення надгробного пам`ятника на користь позивача 2, оскільки позивач 2 ( [PERSON] ) понесла витрати на спорудження надгробного пам`ятника для своєї бабусі, [PERSON] , в розмірі 10 000 грн. Як встановлено судом, загальна вартість пам`ятника, спорудженого для трьох осіб, становила 30 000 грн, однак частка витрат, що стосується пам`ятника для потерпілої, складає саме 10 000 грн. Ці витрати підтверджуються товарним чеком №71 від 01.05.2023 року, актом наданих послуг №71 від 01.05.2023 року. Згідно з тими ж положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», витрати, пов`язані зі спорудженням надгробного пам`ятника, також підлягають компенсації, якщо вони підтверджені документально. Виходячи з наданих доказів та обставин справи, сума 10 000 грн підлягає стягненню з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь Позивача 2. Таким чином, суд визнає витрати на поховання потерпілої у розмірі 22 270 грн (на користь Позивача 1) та на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 10 000 грн (на користь Позивача 2) обґрунтованими, підтвердженими та такими, що підлягають відшкодуванню страховою компанією відповідно до вимог чинного законодавства. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до наступних висновків. Як передбачено ч. 1 та п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (п.п. 1 п. 27.1 ст. 27 вказаного Закону). Дорожньо-транспортна пригода сталася 28.01.2023, що спричинила смерть потерпілої [PERSON] . У випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п.27.3 ст. 27 Закону). Таким чином, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю [PERSON] , становить 80 400,00 грн. Відповідно, право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди має [PERSON] (позивач 1) , яка повинна бути відшкодована відповідачем 1. При цьому суд не знаходить підстав для стягнення моральної шкоди в розмірі 419 600 грн з [PERSON] , оскільки позивачем у цій частині не обґрунтовано розмір моральної шкоди, а також не надано доказів, які б підтверджували глибину і тривалість душевних страждань, викликаних втратою, або винятковість обставин, які могли б виправдати заявлений розмір компенсації. Суд враховує, що розмір моральної шкоди повинен бути обґрунтованим та співмірним з обставинами справи відповідно до положень ст. 23 ЦК України, які вимагають врахування: характеру і тяжкості моральних страждань; характеру правопорушення; тривалості та наслідків страждань; можливості відновлення порушеного стану. Позивачем не надано доказів, які б обґрунтовували таку значну суму заявленої моральної шкоди (419,600 грн.), як-от висновків психологічної експертизи, свідчень про тривалу емоційну чи матеріальну залежність від померлої або інших документів, що могли б підтвердити винятковість завданої моральної шкоди. Таким чином, суд вважає вимогу про стягнення моральної шкоди у зазначеному розмірі необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, суд враховує той факт, що питання відшкодування моральної шкоди, спричиненої ДТП, було вирішено за рахунок страхової компанії відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і моральна шкода, передбачена цим Законом, вже компенсована у встановленому розмірі. У зв`язку з цим, вимога про додаткове стягнення моральної шкоди з винуватця ДТП у розмірі 419 600 грн є надмірною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди із [PERSON] на користь [PERSON] , суд вважає, що згідно з встановленими судом обставинами, онука померлої не надала доказів, що підтверджують спільне проживання чи підтверджують матеріальну чи моральну залежність позивача 2 від померлої, таких як, наприклад, свідчення близьких осіб щодо цих обставин, які б надали можливість суду оцінити розміру моральних страждань, та крім того її право не передбачене в Законах України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то стягнення моральної шкоди з винуватця ДТП має бути розглянуто виключно відповідно до ст. 1167 ЦК України. Суд, розглянувши матеріали справи приходить до висновку про відшкодування моральної шкоди онуці (позивачу 2) у розмірі 50 000 грн, зважаючи на загальнолюдську травматичність втрати близького родича. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Позивачі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищезазначене та у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь на користь держави таким чином: 2422,40 грн. підлягають стягнення з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь держави, а з [PERSON] 1211,2 грн. на користь держави. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із такого. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд вже неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Згідно частин 2, 3, ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Нормами ЦПК України передбачено співмірність гонорару адвоката, тобто заявлена адвокатом ціна своїх послуг повинна відповідати складності спору та об`єму робіт, часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Гонорар адвоката має бути розумним з урахуванням витраченого адвокатом часу. Витрати мають бути обґрунтованими, документи, що підтверджують витрати, мають бути складені належним чином. Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з матеріалів справи, для подання даного позову позивачі звернулися за правовою допомогою до АО «Автопоміч Україна», 28.02.2023 було укладено Договір №Ж1072 з позивачем 1 про надання професійної правничої допомоги та 17.05.2023 укладено Договір №Ж1114 з позивачем 2 про надання професійної правничої допомоги, предметом яких сторони визначили, що Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання за відповідну плату надавати Клієнту (в даному випадку позивачу1 та позивачу 2) правничу допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених Договором, по стягненню грошової компенсації за шкоду, спричинену виключно за подією, що зазначена в предметі договору. АО «Автопоміч Україна» є однією із організаційно-правових форм здійснення адвокатської діяльності, основним видом діяльності якого є здійснення діяльності у сфері права (КВЕД №69.10), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У відповідності до додатків до договорів про надання професійної правничої допомоги вартість послуг АО «Автопоміч Україна» визначено з розрахунку 25% фактично стягнутої в користь клієнта суми грошової компенсації за спричинену шкоду. Професійну правничу допомогу, обумовлену вищевказаними Договорами, надавав адвокат Р.М. Лабик. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи об`єм та характер наданих послуг, їх складність, а також враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 130 567,50 грн. на користь [PERSON] та 127 500 грн. на користь [PERSON] не відповідають критеріям реальності (їхньої дійсності і необхідності) та розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи, сталою правовою позицією і безумовно є завищеними, тому вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають до часткового задоволення шляхом: стягнення із Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Тас» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., стягнення із Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Тас» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн., стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн., при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Суд також враховує, що адвокатом, який діяв в інтересах позивачів, було складено одну позовну заяву, навіть з урахуванням того, що у справі відповідачами виступають дві особи - ПрАТ «СГ «ТАС» та [PERSON] . Ця обставина свідчить про те, що витрати на правничу допомогу, заявлені в розмірі 130 567,50 грн на користь [PERSON] та 127 500 грн на користь [PERSON] , не відповідають принципам розумності та справедливості визначення судових витрат, встановленим ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Складення єдиної позовної заяви, яка охоплює вимоги до обох відповідачів, зменшує фактичний обсяг виконаної правничої роботи, що має бути також враховано при визначенні розумного розміру витрат на правничу допомогу. Вказана суми на думку суду є об`єктивно обґрунтованими, виходячи з реального обсягу наданих послуг, складності справи та принципів розумності та справедливості. Решта вимог у цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial