Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

02 липня 2024 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що 20 серпня 1988 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, актовий запис №4, серія та номер свідоцтва про шлюб [NUMBER] . Вказує, що сімейне життя з жінкою не склалося через різні погляди на сімейне життя. Тривалий час проживають окремо. Спору про поділ майна немає. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, до позовної заяви додав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином, про причини неявки не повідомила. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається наявність умов для заочного розгляду справи, передбачених пунктами 1-3 ч.1 ст. 280 ЦПК України. Проте, оскільки позивачем не надано згоди на ухвалення рішення при заочному розгляді, суд позбавлений можливості постановити заочне рішення. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20 серпня 1988 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, актовий запис №4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Позивачем зазначено, а відповідачем не заперечується та не спростовано, що спільне життя припинено, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, будь-яких спорів немає. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене, враховуючи, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно із ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, приймаючи до уваги позицію позивача, який не просить суд стягнути з відповідача сплачений ним за подання до суду даної позовної заяви судовий збір, суд вважає, що судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: approved