Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування, посвідчений 16.09.2019 приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Камінською Л.В., зареєстрований в реєстрі за №1744, укладений між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а також стягнути з відповідачки судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 3197,30 грн та витрат на правову допомогу у сумі 15000 грн. Свій позов обґрунтовує тим, що [INFO] померла її матір [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, в тому числі, як вважає позивач, на вищевказану квартиру. За життя [PERSON] заповіт не складала, тому спадкоємцями за законом першої черги є сторони по справі. Водночас, позивач зазначає, що 26.03.2023 забрала матір проживати до свого помешкання та здійснювала за нею догляд до моменту її смерті. При цьому матір під час переїзду до позивачки забрала з собою всі оригінали документів. Після смерті матері позивач серед документів виявила оригінал оспорюваного договору дарування. Позивач звертає увагу суду на те, що особисті підписи [PERSON] та [PERSON] у оспорюваному договорі дарування відсутні, а написання дарувальником та обдарованою прізвища, імені та по батькові замість підпису не може вважатися їх особистим підписом. Позивач стверджує, що вказаний договір посвідчений нотаріусом з порушенням чинного законодавства про нотаріат, волевиявлення її матері не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ухвалою від 26.12.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 43). 12.01.2024 до суду від приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Камінської Л.В. надійшов відзив, в якому остання заперечила щодо задоволення позову, та зазначила, що 16.09.2019 нею був посвідчений вищевказаний договір дарування. 26.07.2023 цим приватним нотаріусом була заведена спадкова справа №150/2023 до майна померлої [INFO] [PERSON] . За матеріалами спадкової справи спадкоємцями померлої є її доньки - [PERSON] та [PERSON] . Звернула увагу на те, що оспорюваний договір дарування виконано на спеціальному бланку, який містить багатоступеневий захист від підроблення, підписаний сторонами власноруч, а на їх розсуд підписи було виконано зазначенням прізвищ, імен і по батькові сторін договору та у присутності нотаріуса, про що зроблено посвідчувальний напис. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії (а.с. 47-79). 22.01.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він вказав, що не погоджується з викладеними доводами та міркуваннями приватного нотаріуса Камінської Л.В. На думку представника позивача, проставлення особистого/власноручного підпису та написання прізвища, імені по батькові не є тотожними поняттями та діями. Чинне законодавство про нотаріат досить зрозуміло та чітко вказують на те, що підпис особисто виконується власноручно. При посвідченні оспорюваного договору дарування нотаріус встановлювала особу [PERSON] за паспортом громадянина України, у якому на першій сторінці містився її особистий/власноручний підпис. У разі, якщо дарувальник та обдарована за оспорюваним договором дарування дійсно домовилися, що в графі «підписи» відобразять замість особистого/власноручного підпису прізвища, імена і по батькові, то це мало б бути відображено у посвідчувальному написі нотаріуса, що Порядком вчинення нотаріальних дій не передбачено, або зазначити у тексті самого договору, про що позаяк відповідної домовленості між сторонами в договорі не має. Представник позивача вважає, що відсутність особистого підпису сторони в договорі свідчить про те, що волевиявлення цієї сторони правочину, зокрема в даному випадку матері сторін, не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (а.с. 50-61). 12.02.2024 від відповідача надійшов відзив, в якому вона просить відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Відповідачка вважає, що підстави позовних вимог є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, має місце перекручення реальних фактів. Спірний договір дарування був укладений з дотримання вимог ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України. Головні умови, які передбачені законодавцем для дійсності договору дарування та законності його укладення, матір`ю було додержані, а щодо відсутності самих підписів в договорі, замість яких були прописані прізвища, імена та по батькові, то дана обставина жодним чином не впливає на дійсність правочину, була здійснена за спільною домовленістю та відповідно посвідчена нотаріусом. До того ж, позивачкою не доведено того факту, що внаслідок укладення оспорюваного договору відбулось порушення її прав та законних інтересів (а.с. 63-69). 20.11.2024 від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких вона вказала, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, що мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної із сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. В графі «підписи сторін» оспорюваного договору дарування, навпроти слова «дарувальниця» [PERSON] вчинила свій особистий підпис, шляхом написання свого прізвища, імені, по-батькові: « [PERSON] ». Дарувальниця підписала договір у присутності нотаріуса. Третя особа звертає увагу суду на те, що власноручний підпис особи може відображати, як прізвище, ім`я, по батькові особи, так і бути у вигляді умовних письмових знаків, спеціально вироблених штрихів, які в ніякій мірі не відтворюють ані прізвища такої особи, ані її ім`я та по батькові. На думку третьої особи, доводи позивача відносно того, що договір дарування від 16.09.2019 посвідчений нотаріусом з порушенням чинного законодавства про нотаріат, а волевиявлення учасника правочину [PERSON] не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено факту відсутності волевиявлення дарувальниці на момент укладення правочину, а в договорі дарування чітко зазначено, що правочин повністю відповідає волевиявленню сторін. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії і цей запис внесено нотаріусом до даного реєстру 16.09.2019 за реєстровим №1744 із проставленням учасниками правочину своїх підписів. Одночасно третя особа посилається на те, що дарувальниця [PERSON] з моменту укладення договору дарування та до дня смерті з метою його розірвання до нотаріуса не зверталась та в судовому порядку цей договір не оскаржувала. До того ж, у справі відсутні докази порушення прав, свобод та інтересів позивача із підстав, заявлених у позові, а доводи позивача про порушене право чи законний інтерес є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного договору на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача на момент його посвідчення (а.с. 134-135). Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали. Представник позивачки зазначив, що позивач [PERSON] довідалась про оспорюваний договір дарування та про відсутність у ньому підписів сторін лише після смерті матері. У відповідності до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зазначений договір має бути підписаний сторонами. Звернув увагу на те, що в паспорті [PERSON] наявний її графічний підпис, тобто її особистий рукописний підпис. Дарувальниця після посвідчення договору дарування продовжувала проживати в квартирі майже до її смерті, що свідчить про відсутність у неї наміру укладати вказаний договір дарування. Позивачка додатково пояснила, що за тиждень до смерті матері від неї довідалась про існування оспорюваного договору, хоча матір казала, що склала заповіт на ім`я відповідачки, а договір дарування з нею не уклала. Примірник оспорюваного дарування позивачка отримала від дочки відповідачки. На запитання суду позивачка пояснила, що на момент укладення договору дарування квартири та на момент смерті матері не мала права на обов`язкову частку у спадщині матері. Відповідачка позовні вимоги не визнала та пояснила, що у 2019 році її матір [PERSON] проживала разом з нею та на початку вересня 2019 саме матір була ініціатором укладення вказаного договору дарування. Тому вони разом збирали документи з метою укладення цього договору. [PERSON] мала графічний підпис, однак при посвідченні оспорюваного договору нею та відповідачкою було виявлено бажання не зазначити графічні підписи у договорі, а у нотаріуса зауважень з цього приводу не було. Договір дарування квартири після його посвідчення зберігався у відповідачки разом з технічним паспортом на квартиру і витягом з реєстру прав власності та дійсно її дочка передала документи позивачці на її прохання. Третя особа в судовому засіданні позов не підтримала та вказала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав зазначених у поданих нею раніше письмових поясненнях. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали суду від 03.07.2024 приватним нотаріусом Камінською Л.В. надано належним чином засвідчену копію договору дарування від 16.09.2019, за реєстраційним номером 1744, а також копії документів, на підставі яких був посвідчений цей договір (а.с. 108-122). Згідно вказаного договору дарування від 16.09.2019 [PERSON] передала у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла у власність (в дар) належну дарувальниці на праві особистої приватної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16, 108). Зі змісту даного договору також вбачається, що його підписано сторонами договору шляхом власноручного зазначення в графі «Підписи»: дарувальницею - « [PERSON] », а обдаровуваною - « [PERSON] ». Під час судового розгляду справи за клопотанням представника позивача судом було оглянуто, надану третьою особою лише для огляду в судовому засіданні, сторінку №161 тому №2 оригіналу «Реєстру для реєстрації нотаріальних дій» справи №02-33 та встановлено наявність у зазначеному реєстрі запису від 16.09.2019 про посвідчення згаданого вище договору дарування, а також наявність графічних підписів сторін, як дарувальниці [PERSON] , так і обдарованої [PERSON] , дійсність яких сторонами не заперечувалась. Запис про вчинену нотаріальну дію внесено нотаріусом до вказаного Реєстру за реєстровим номером 1744. З інших досліджених судом документів встановлено, що померла [PERSON] підписувала ці документи шляхом проставляння графічного підпису. Це зокрема вбачається з заяви [PERSON] від 16.09.2019 до нотаріуса про те, що спірна квартира належить їй на праві особистої приватної власності і інших співвласників вказаної квартири не має (а.с. 117 на звороті), копії її паспорту (а.с. 121 на звороті), копії декларації №0000-55М4-6ХХ5 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (а.с. 13), копії сканованої заяви про видачу паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , оформленого 30.04.1998 Радомишльським РВ УМВС України в Житомирській області (а.с. 124, 125). Також судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №181180788 від 16.09.2019 спірна квартира [ADDRESS] належить відповідачці [PERSON] на підставі оспорюваного договору дарування від 16.09.2019 (а.с. 17). До моменту своєї смерті [PERSON] з заявами про розірвання оспорюваного договору до нотаріуса не зверталась та в судовому порядку його не оскаржувала, що не заперечується сторонами по справі. 28.05.2023 матір сторін померла (а.с. 10, 22, 23, 99-100), спадщину після смерті якої прийняли сторони, як спадкоємиці першої черги за законом, шляхом подачі до приватного нотаріуса Камінської Л.В. заяв про прийняття спадщини (а.с. 94, 101). Копії договорів, які надані представником позивача (а.с. 56-57, 58), останній в судовому засіданні просив суд не досліджувати та не приймати до уваги. Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно приписів ст. 45 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Згідно п.п. 1-4 глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі - Порядок), нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Крім того, згідно п.п. 3, 4, 6 глави 9 вказаного Порядку перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документу сторін (учасників). При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Закону України «Про нотаріат». Відповідно до п.п. 1-3 глави 11 Порядку кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 липня 2021 року, вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить». У даній справі позивачка, як на підставу своїх вимог посилалась на порушення третьою особою приватним нотаріусом Камінською Л.В. вимог ст. 45 Закону України «Про нотаріат», пунктів 3, 4 глави 9 розділу І Порядку, оскільки, на її думку, в посвідченому договорі дарування відсутні підписи сторін та даний нотаріус під час нотаріального посвідчення оспорюваного договору дарування не переконалась у підписанні вказаного договору його сторонами, а відтак не пересвідчилась у тому, чи усвідомлювали [PERSON] та [PERSON] значення даної нотаріальної дії та чи було їх волевиявлення вільним. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, як вже зазначено раніше, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. Вказані акти (Закон України «Про нотаріат», Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України) не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України, а тому в них не можуть міститися вимоги до змісту правочину. Окрім того, тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року по справі №219/11149/18 (провадження № 61-12723св21). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, його зміст не суперечить положенням цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Дієздатність сторін була перевірена нотаріусом, встановлено відповідність договору їхнім інтересам, волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі сторін договору. Форма правочину дотримана. При цьому, суд зважає на те, що ані стаття 207 ЦК України, ані будь-яка інша норма цивільного законодавства не містить вимог та критеріїв, яким має відповідати особистий підпис особи, не регламентовано чи може він вчинятися шляхом написання прізвища, імені та по батькові або лише у вигляді графічного підпису та чи може особа мати одночасно декілька підписів. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, так як з досліджених судом доказів, зокрема оспорюваного договору та вищевказаного оглянутого в судовому засіданні реєстру для реєстрації нотаріальних дій, встановлено, що, хоча в у цьому договорі і відсутні графічні підписи сторін, однак волевиявлення учасників цього правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. На думку суду наявність підпису сторін договору, який виконано ними у тому вигляді, який зазначено в оспорюваному договорі у графі «Підписи», наявність графічного підпису сторін договору у реєстру нотаріальних дій є достатнім для визнання факту підписання цього договору та відповідно його укладення сторонами, зважаючи на те, що, цивільне законодавство, як було зазначено вище, не встановлює спеціальних вимог до підпису особи. При цьому, позивачем не було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою спростування того факту, що саме її матір [PERSON] підписала у вказаний спосіб договір дарування та реєстр для реєстрації нотаріальних дій. Окрім того, судом було встановлено, що на момент укладення вказаного договору будь-яке суб`єктивне цивільне право або інтерес позивачки не було порушено, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови в задоволенні її позовних вимог про визнання оскаржуваного договору недійсним. Суд відповідно до вимог статей 12, 13, 80, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Що стосується вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до спадкоємців, які прийняли спадщину, переходять усі права померлого спадкодавця, в тому числі права щодо судового захисту його порушених прав, пов`язаних із незаконним позбавленням спадкодавця права власності на майно (п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК. Судом встановлено, що спірна квартира належить на праві власності відповідачці [PERSON] , тому вона не увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] , а відтак позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири задоволенню не підлягає. Отже, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed