Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

13 травня 2024 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що між нею, [PERSON] , та [PERSON] 24 квітня 1977 року було укладено шлюбу. 07.05.1981 року між ними на спільні кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Всі документи на будинок, в тому числі правовстановлюючі та відомості з реєстру нерухомості були оформлені на ім`я чоловіка, а вона була зареєстрована по місцю проживання як член сім`ї та не скористалася своїм правом на внесення її як співвласника на частину будинку та земельної ділянки за вказаною адресою. 15.02.2024 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області шлюб було розірвано. Під час перебування в шлюбі на даній земельній ділянці ними було побудовано новий житловий будинок та господарчі будівлі, а саме: житловий будинок літ.Ж-1 загальною площею 94,0 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сарай-приб. Літ. б,, погріб окремо збудований літ.В, прибудова літ. ж, сарай літ. Г, сарай літ. Д. Відповідач має намір одноособово продати будинок без її згоди та отримати кошти, що свідчить про порушення її права як власника спільного майна. Добровільно врегулювати спір відповідач відмовляється, тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого права. Просила суд визнати за нею право власності на частину житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ.Ж-1 загальною площею 94,0 кв.м., літньої кухні літ. Б-1, сарай-приб. літ. б, погріба окремо збудованого літ. В, прибудова літ. Ж, сарай літ. Г, сарай літ. Д шляхом поділу об`єкта права сумісної власності подружжя. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.05.2024 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз`яснено право та порядок такого подання. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.07.2024 року підготовче судове засідання було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. (а.с.34). Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник адвоката Жага Е.Г., надав заяву, в якій просив провести судове засідання без участі відповідача та його . Повідомив, що за час спільного проживання сторін були здійснені значні добудови до будинку, які не були введені в експлуатацію або є узаконеними самочинними побудовами. Вважав, що не має підстав для винесення рішення про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності (а.с. 62). Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 1977 року по 19 березня 2024 року, що підтверджується копією рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.02.2024 року (а.с.32-33). 07.05.1981 року [PERSON] придбав у [PERSON] жилий будинок в [ADDRESS] та в цілому складається з: жилого будинку літ «А-1» загальною площею 21 кв.м., розташованого на земельній ділянці Держфонду розміром 1367 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу , який був зареєстрований в Лубенському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с.7). Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] виданого на ім`я [PERSON] виготовленого 10.04.2010 року встановлено, що житловий будинок літ.Ж-1 має загальну площу 94,0 кв.м., літньої кухні, літ. Б-1, сарай-приб. літ. б, погріба окремо збудованого літ. В, прибудова лі. Ж, сарай літ.Г, сарай літ.Д (а.с.13-17). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певних об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17 (провадження №61-46638св18) та підтверджена у постановах\~\~ від 22 травня 2024 року у справі № 369/14186/17 (провадження № 61-10496св23), від 29 травня 2024 року у справі № 756/11904/19 (провадження № 61-8235св22). Статтею 368\~ЦК України\~визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано житловий будинок [ADDRESS] площею 21 кв.м. який розташований на земельній ділянці Держфонду розміром 1367 кв.м , який був оформлений на відповідача. Звертаючись із позовом про поділ майна подружжя, позивачем вказано, що на даній земельній ділянці ними було побудовано новий житловий будинок та господарчі будівлі, а саме: житловий будинок лі.Ж-1 загальною площею 94,0 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сарай-приб. Літ. Б, погріб окремо збудований літ.В, прибудова літ.ж, сарай літ. Г, сарай літ. Д. Позивачем не надано документів , що свідчать про прийняття будинку в експлуатацію , а отже останній є об`єктом незавершеного будівництва. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами\~ЦК України\~чи іншими нормативними актами не передбачено. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 200/22329/14-ц. Із наданих позивачем доказів, а саме копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] виданого на ім`я [PERSON] виготовленого 10.04.2010 року встановлено, що за вищевказаною адресою розташований : житловий будинок літ.Ж-1 загальною площею 94,0 кв.м., літня кухня, літ. Б-1, сарай-приб. літ. б, погріб окремо збудований літ. В, прибудова літ. Ж, сарай літ.Г, сарай літ.Д, тобто з дня придбання спірного будинку ( розмір площі становив 21 кв.м) в подальшому, були проведені роботи по реконструкції будинку, в результаті чого було збільшено загальний розмір придбаного будинку (літера Ж-1) до 94,0 кв. м. (а.с.13-17) проте, право власності на вказаний новостворений об`єкт нерухомості не було зареєстроване в установленому законом порядку (зворотного суду не надано). Не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу. Крім того, у даній справі підлягають врахуванню висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22). За приписами частини другої\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно із ч.3\~ст. 331 ЦК України\~до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям. Об`єкт незавершеного будівництва за визначенням вищенаведеної частини третьої\~статті 331 ЦК України\~за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у\~ст. 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені. Згідно із ч.1\~ст. 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга\~статті 376 ЦК України). Проте, в окремих випадках\~стаття 376 ЦК України\~передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Таким чином, поняття «об`єкт незавершеного будівництва» (частина третя\~статті 331 ЦК України) та «самочинно збудований об`єкт» (частина перша\~статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання. Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна. Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21. Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду у висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 та від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19). При цьому, в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Оскільки, з урахуванням вищенаведеної позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 та з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів, що будинок не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, суд вважає, що немає законних підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed