Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

Зміст позовних вимог та доводів позивача. Від ТОВ "ФК "ПАРІС" надійшла позовна заява до [PERSON] з наступними вимогами: - стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість в сумі 26 232,57 грн, що складається з : 12 072,35 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4 024,76 грн - заборгованість за процентами; 8 769,26 - заборгованість за комісією; 290,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня); 186,09 грн - 3% річних за користування грошовими коштами за період з 26.11.2021 по 23.02.2022; 890,11 грн - інфляційних втрат за період з 26.11.2021 по 23.02.2022. - судові витрати за розгляд справи покласти на відповідача. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.07.2019 між [PERSON] та АТ «РВС БАНК» було підписано заяву-договір № 0036753 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Копія заяви-договору № 0036753 від 29.07.2019 та копія публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджені рішенням правління АТ «РВС БАНК» Протокол № 01022019/1 від 01.02.2019. Відповідач, підписанням заяви-договору № 0036753 від 29.07.2019 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, акцептувала укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку, і беззастережно приєдналася до умов договору. За умовами заяви відповідачеві було надано споживний кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 15 384,62 грн, строк дії кредиту 24 місяці, процентна ставка - 18 % річних, тип ставки - фіксована, разом комісія при видачі кредиту: 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3 % від суми наданого кредиту. В день підписання заяви-договору № 0036753 від 29.07.2019 відповідачка отримала платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору. Грошові кошти в сумі 15 384,62 грн були зараховані АТ «РВС БАНК» 29.07.2019 на картковий рахунок клієнта. 26.11.2021 між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги № 26/11/2021-1, згідно у мов якого АТ «РВС Банк» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до відповідачки за заявою - договором № 0036753 від 29.07.2019 суму заборгованості у розмірі 25 156,37 грн, з яких 12 072,35 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4 024,76 грн - заборгованість за процентами; 8 769,26 грн - заборгованість за комісією; 290,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня). [PERSON] грошові кошти отримані в кредит не повернула, проценти за користування кредитними коштами та інші платежі, передбачені умовами Договору не сплатила. Вимога про усунення порушень кредитного зобов`язання, направлена відповідачці 26.11.2021 залишена без реагування. У зв`язку з зазначеним позивач просить задовольнити позов та стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат. Аргументи учасників справи. 07.10.2024 від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Лепій О.В. надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що [PERSON] дійсно отримала кредит на рахунок 29.07.2019. Відповідно до п.п. 7.7.2.4 договору відповідачка повинна була повернути кредит та сплатити всі передбачені Заявою-Договором плати (платежі) на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених Договором. Виконати своєчасно та в повному обсязі зобов`язання, передбачені Договором, не пізніше кінцевого терміну закінчення, що визначений в Заяві-Договорі. Кінцевим терміном погашення заборгованості є 29.07.2021. [PERSON] здійснювала оплати відповідно до графіку платежів, який надав АТ «РВС БАНК», перший платіж здійснила 29.08.2019, другий 30.09.2019, третій 29.10.2019, четвертий 02.12.2019, п`ятий 08.01.2020, шостий «останній» - 31.01.2020. Після 31.01.2020 [PERSON] не сплачувала за кредитом взагалі. Вимог від АТ «РВС БАНК» про дострокове погашення заборгованості за сумою кредиту [PERSON] не надходило. З долучених позивачем доказів до матеріалів справи встановлено, що кредитну картку видано 29.07.2019 з терміном дії до 29.07.2021 (24 міс.). Таким чином, термін дії користування кредитними коштами у відповідачки закінчився 29.07.2021, а відтак, слід вважати, що з цього часу у позивача виникло право вимоги до відповідача про стягнення боргу, яке, з урахуванням загального строку позовної давності визначеного ст. 257 ЦК України, повинно бути заявлено до 29.07.2024. Відповідно до розрахунків, наданих позивачем, вбачається, що відповідачка останнє поповнення рахунку здійснила 31.01.2020, тобто, у позивача виникле право вимоги до відповідача про стягнення боргу повинно бути заявлено до 31.01.2023. Позов сформовано в системі «Електронний суд» 12.09.2024, тобто після закінчення трирічного строку позовної давності, у межах якого позивач міг звернутися з даним позовом до суду. [PERSON] заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки не згодна з обставинами, на які посилається позивач та на яких ґрунтуються позовні вимоги у зв`язку з тим, що позивач пропустив строк позовної давності. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України [PERSON] просить суд застосувати строки позовної давності у даній справі, у задоволенні позовних вимог ТОВ "ФК "ПАРІС" про стягнення 26 232,57 грн заборгованості за договором № 0036753 від 29.07.2019 про надання споживчого кредиту відмовити. 10.10.2024 від керівника ТОВ "ФК "ПАРІС" [PERSON] надійшла заява (відповідь на відзив) [PERSON] в якій зазначено, що твердження відповідачки про пропуск позивачем строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України, не відповідає дійсності, оскільки ЗУ від 30.03.2020 № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02.04.2020, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". В свою чергу Постановою КМ України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України діє карантин, який неодноразово було продовжено. Відповідно до умов Заяви-Договору № 0036753 від 29.07.2019, укладеної з відповідачкою, строк на який надавався кредит - 24 місяці, тобто до 29.07.2021, тому позивач звернувся до суду з позовною заявою в межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України, тобто в межах строку позовної давності, тому доводи відповідачки щодо пропуску строків позовної давності є необґрунтованими та не доведеними жодними доказами. Позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить суд її задовольнити. 14.10.2024 від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Лепій О.В. надійшли заперечення (на відповідь на відзив) в яких зазначено, що доводи позивача\~про те,\~що починаючи з 12.03.2020 на всій території України встановлений карантин, а тому вважається що строки позовної давності, закінчення яких припадало на період дії карантину, є продовженими, відповідач вважає дане твердження помилковими виходячи з наступного. З 06.08.2020 суд може за заявою учасників справи поновити процесуальний строк як до запровадження, так і після закінчення карантину, якщо визнає причини такого пропуску поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями. Сам факт запровадження карантину, автоматично не продовжує відповідні процесуальні строки, та не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій. Аналогічних правових висновків стосовно процесуальних строків дійшов Верховний Суд і у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 737/771/20 (провадження № 61-13219св21). За таких обставин позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Заяви про поновлення строку позовної давності та доказів поважності причин пропуску позивачем не надано, а тому підлягають застосуванню наслідки пропуску строку звернення до суду. На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог до відповідачки просила відмовити. Рух справи. Ухвалою суду від 17.09.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Керівник ТОВ "ФК "ПАРІС" Дячок С.М. в позовній заяві просив про розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідачка [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду не прибула, про причини неявки не повідомила. Від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Лепій О.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі, просила врахувати доводи зазначені у відзиві на позовну заяву та запереченнях, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Судом встановлено, що між АТ«РВС БАНК» та [PERSON] підписано заяву-договір № 0036753 від 29.07.2019 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. (а. с. 7) Згідно заяви-договору № 0036753 від 29.07.2019 відповідачка підписанням заяви-договору про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, акцептувала укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєдналася до умов договору. З умовами договору ознайомлена та зобов`язалася самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до договору. 29.07.2019 [PERSON] також було підписано паспорт споживчого кредиту, яким визначено: основні умови кредитування з урахуванням споживача; інформація щодо реалізації річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача: процентна ставка, відсотків річних, тип процентної ставки, платежі за додаткові та супутні послуги банку, обов`язкові для укладення договору; порядок повернення кредиту; наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит. (а. с. 8) За умовами заяви відповідачці було надано споживний кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 15 384,62 грн, строк дії кредиту 24 місяці, процентна ставка - 18 % річних, тип ставки - фіксована, разом комісія при видачі кредиту: 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3 % від суми наданого кредиту. Факт отримання відповідачкою [PERSON] кредитних коштів за договором № 0036753 від 29.07.2019 підтверджується меморіальними ордерами 4255 від 29.07.2019 на суму 15 000,00 грн та № 4256 від 29.07.2019 на суму 384,62 грн. (а. с. 21). Судом встановлено, що 26.11.2021 між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги № 26/11/2021-1. (а. с. 10-12) Згідно додатку № 1 до Договору № 26/11/2021-1 про відступлення прав вимоги від 26.11.2021, до ТОВ «ФК «ПАРІС» від АТ «РВС Банк» перейшло право вимоги за договором № 0036753 від 29.07.2019 укладеного з [PERSON] (а. с. 12 з. с. - 16) Вказаний правочин відповідачкою в установленому порядку не оскаржується та доказів недійсності його суду не надано, а відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 26.11.2021 ТОВ «ФК «ПАРІС» було направлено відповідачці [PERSON] вимогу про усунення порушення кредитного зобов`язання № 178/26/11/2021-2, шляхом погашення усієї заборгованості за кредитом, що підтверджується списком згрупованих відправлень Укрпошти, описом вкладення у цінний лист та копією квитанції від 03.12.2021, яка залишилась без виконання. (а. с. 31-35) Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № 0036753 від 29.07.2019 загальна сума заборгованості станом на 30.08.2024 становить 25 156,37 грн, з яких: заборгованості за тілом кредиту - 12 072,35 грн, заборгованості за процентами - 4 024,76 грн, заборгованості за комісією - 8 769,26 грн, заборгованості за пенею - 290,00 грн. У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 25 156,37 грн, позивачем у відповідності до положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу нараховано 186,09 грн 3% річних за користування грошовими коштами в період з 26.11.2021 по 23.02.2022; 890,11 грн інфляційних втрат за період з 26.11.2021 по 23.02.2022. (а. с. 30). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст. ст. 514, 516 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно із ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли всіх істотних умов договору. За правилами ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Частиною першою статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. Згідно із ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Проте відповідачка умови договору своєчасно і в повному обсязі не виконувала, кредит не сплачувала, будь-яких доказів того, що у повному обсязі повернула кредит та нараховані відсотки у строк, передбачений договором, матеріали справи не містять. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12 072,35 грн, заборгованості за процентами у розмірі 4 024,76 грн та за пенею у розмірі 290,00 грн. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією, слід зазначити наступне. 10.06.2017 набув чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог ЗУ «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, Банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення договору та вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23. У зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову в частині стягнення комісії у сумі 8 769,26 грн. Що стосується вимог позивача про застосування наслідків прострочення [PERSON] виконання грошового зобов`язання, то в цій частині суд виходить з наступного. Відповідно до статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, до стягнення підлягають: - 3 % річних у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання за період з 26.11.2021 до 23.02.2022 на заборгованість в розмірі 16 387,11 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 12 072,35 грн, процентів 4 024,76 грн та пені у розмірі 290,00 грн, та становить 121,22 грн (16 387,11 грн х 3 % річних/100/ 365 (днів у році) х 90 (днів прострочення)); - інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 26.11.2021 до 23.02.2022 на заборгованість в розмірі 16 387,11 у розмірі 579,83 грн (16 387,11 грн х 1.03538325 (інфляційне збільшення) 16\~387,11 грн). Таким чином вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідачки на користь позивача підлягають до стягнення інфляційні втрати у розмірі 579,83 грн та 3% річних у розмірі 121,22 грн. Щодо заяви представника відповідачки про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Згідно Постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 11\~березня 2020\~року №211\~"Про\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було введено карантин, який діяв до його скасування, тобто до 30 червня 2023 року. Згідно п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України: - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину; -у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Разом з тим, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який діє і на час розгляду справи. Таким чином, позивачем не пропущено позовну давність, а тому твердження відповідача про протилежне є хибними. Щодо посилань представника відповідачки на правові висновки викладені Верховним Судом в постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 737/771/20 (провадження № 61-13219св21). Висновки зроблені Верховним Судом в зазначеній постанові є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки у справі № 737/771/20 суди, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, встановили, що 10 травня 2016 року банк пред`явив позов про стягнення кредитної заборгованості, чим на власний розсуд змінив строк виконання основного зобов`язання і з цього моменту почався перебіг позовної давності, яка закінчилася 10 травня 2019 року. Таким чином, у вказаній справі позовна давність закінчилася до введення на території України карантину та прийняття з цього приводу нормативно-правових актів, які продовжували строки звернення із позовом до суду на період карантину. За таких обставин, суд приходить до висновку про ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині тіла кредиту, відсотків та пені за кредитним договором. Отже, загальна заборгованість за Договором № 0036753 від 29.07.2019, з врахування інфляційних втрат та 3% річних становить 17 088,16 грн та підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ "Фінансова компанія "Паріс". Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За встановлених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимогу розмірі 1 578,17 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial