Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Головне управління Державної податкової служби України у Закарпатській області про визнання недійсними пунктів додаткової угоди до кредитного договору. В позовній заяві представник зазначив, що між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" 17 березня 2006 року було укладено кредитний договір №МКZ7GA00000277, за умовами якого позивачці виданий споживчий кредит у сумі 50000 доларів США на термін до 16.03.2010 року, а [PERSON] зобов`язалася повернути цей кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, тобто в термін до 16.03.2010 року. Кінцевим терміном погашення кредиту сторони визначили 16 березня 2010 року. На забезпечення виконання зобов`язань з погашення кредиту, позивачка передала своє житло в іпотеку Банку. 21 липня 2023 року згідно із додатковою угодою №1 від 21.07.2023 року до кредитного договору №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, укладеною між АТ КБ «Приват Банк» та позивачкою [PERSON] , було внесено зміни, що Банк зобов`язується здійснити прощення частини заборгованості по сплаті боргу, визначеного банком станом на 21.07.2023 року, що складається з суми основного боргу по цьому кредиту в розмірі 82791,78 доларів США, процентів в сумі 20207,64 доларів США, пені в сумі 334614,35 доларів США, за умови сплати у день підписання додаткової угоди заборгованості в розмірі 16598,94 доларів США (607000,00 грн.). Позивачкою виконано своє зобов`язання за цієї угодою та сплачено банку 607000,00 грн. основного боргу. Разом з тим, відображення у додатковій угоді №1 від 21.07.2023 року до кредитного договору №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, укладеною між АТ КБ «Приват Банк» та позивачкою [PERSON] , положень про визначення розміру заборгованості по сплаті боргу станом на 21.07.2023 року, а саме процентів в сумі 20207,64 долари США, пені в сумі 334614,35 доларів США , а також факту списання цих сум боргу та суми основного боргу по цьому кредиту в розмірі 82791,78 доларів США, вчиненого нібито у межах строків позовної давності, є таким, що не відповідає вимогам законодавства і позивачка заперечує дійсність цих положень на підставах, встановлених законом. Так, у березні 2015 року АТ КБ «Приватбанк» звертався в Тячівський районний суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2006 року за №МКZ7GA00000277. Тячівським районним судом було відкрито провадження у справі №307/739/15-ц, провадження №2/307/59/20. У позовній заяві було зазначено, що згідно кредитного договору від 17 березня 2006 року №МКZ7GA00000277 Банк зобов`язався надати [PERSON] споживчий кредит у сумі 50 000 доларів США на термін до 16.03.2010 року, а [PERSON] зобов`язалася повернути цей кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, тобто в термін до 16.03.2010 року. Банк заявляв, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі і нібито видав [PERSON] кредит в розмірі 50 000 доларів США. Про те, [PERSON] зобов`язання не виконала і станом на 21.11.2014 року, час звернення з позовом до суду, виникла заборгованість в сумі 118546,83 доларів США, в тому числі 99390.72 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 16513,53 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 199,73 доларів США - заборгованість за комісією, а також 2442,85 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, Банк просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2006 року №МКZ7GA00000277 у розмірі 118546,83 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 1 доларів США/15,09 грн. станом на 21.11.2014 року складало 1788871,66 грн. Представник Банку у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на те, що в позові Банк стверджував про повне виконання ним зобов`язань щодо видачі тіла кредиту в сумі 50000 доларів США і разом з тим в Розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви, Банком визначено заборгованість у сумі 118546.83 доларів США, в тому числі 99390 доларів США заборгованості по тілу кредиту. Це спричинено було тим що Банк помилився або коли зазначав фактичні обставини про видачу кредиту в сумі 50000 доларів США, або коли готував Розрахунок суми заборгованості і вказав, що [PERSON] було видано кредит в сумі понад 99390.72 доларів США, замість 50 000 доларів США. Представником Банку суду не було надано жодних доказів на підтвердження фактів видачі кредитної суми в розмірі 113230.85 доларів США (згідно розрахунку заборгованості), в тому числі 21.03.2006 року у сумі 50000 доларів США, 12.12.2006 року - 45000 доларів США, 14.01.2010 року - 15022.01 доларів США, а також 16.03.2011 року - 622.17 долари США, 16.03.2012 року - 916,2 доларів США, 15.03.2013 року - 906.02 доларів США, 14.03.2014 року - 764.45 доларів США. [PERSON] було підписано заяву на видачу готівки в сумі 18000 доларів США цієї кредитної лінії, які вона отримала в касі (замість 50000 доларів США), а також підписала заяву про видачу їй 45000 доларів США, про те ця заява не була передана в касу Банку і готівку з каси їй не було видано в такій сумі грошових коштів, про що свідчила відсутність підпису касира на цій заяві, та мало місце переправлення коштів в інше відділення Банку. Рішенням Тячівського районного суду від 3 грудня 2021 року у справі №307/739/15-ц, провадження №2/307/59/20 у задоволенні цих позовних вимог Акціонерного товариства «Приватбанк» було відмовлено. В судовому засіданні було встановлено, що 17.03.2006 року між філією «Закарпатське регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №МКZ7GA00000277, за яким банк зобов`язується надати позичальниці кредитні кошти готівкою на строк до 16.03.2010 року включно, у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 52050 доларів США, в тому числі на споживчі потреби 50000 доларів США та 2050 доларів США на оплату страхових платежів, з умовою сплати кожен місяць 1% за користування кредитом, сплатою щомісячного платежу, достатнього для погашення заборгованості. Із додаткової угоди №1 від 08.12.2006 року до кредитного договору №МКZ7GA00000277 від 17.03.2006 року вбачається, що Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на строк з 08.12.2006 року по 16.03.2010 року включно, у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100700 доларів США, в тому числі 95000 доларів США на споживчі цілі та 5700 доларів США на оплату страхових платежів, згідно порядку, передбаченого п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання кредиту у розмірі 2% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, тощо. Періодом сплати вважається період з 10 по 16 число кожного місяця, погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця у сумі 1140 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, комісії, винагороди. Відповідно до Розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «Приватбанк», станом на 21.11.2014 року позичальниця [PERSON] мала заборгованість у розмірі 118546.83 доларів США, що складалась із заборгованості за кредитом в розмірі 99390.72 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 16513.53 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 199.73 доларів США та заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 2442.85 доларів США. Пунктом 2.4.4 кредитного договору передбачено, що якщо кредит надається у вигляді поновлюваної лінії, позичальник має право неодноразово одержувати й повертати кошти по даній кредитній лінії повністю або частково, за умови, що загальна заборгованість не буде перевищувати суму, призначену для споживчих цілей позичальника згідно п.1.1. даного Договору. При перевищенні зазначеної суми Кредит надається тільки для сплати страхових платежів. Разом з тим, пункт 1.1 кредитного договору №МКZ7GA00000277 від 17.03.2006 року був викладений у новій редакції за додатковою угодою №1 від 08.12.2006 року до цього кредитного договору, а саме: Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на строк з 08.12.2006 року по 16.03.2010 року включно у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100700 доларів США, в тому числі 95000 доларів США на споживчі цілі та 5700 доларів США на оплату страхових платежів, згідно порядку, передбаченого п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання кредиту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, тощо. Періодом сплати вважається період з 10 по 16 число кожного місяця, погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця у сумі 1140 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії, винагороди. Далі, у Розрахунку заборгованості за кредитним договором, доданого до позову, станом на 21.03.2006 року зазначено поточне сальдо, яке складало 50000 доларів США, про те із заяви про видачу готівки від 21.03.2006 року вбачається, що [PERSON] видано 18000 доларів США та 5050 гривень в якості переказу Банку на оплату комісії Банку. Тобто у зазначеному розрахунку заборгованості зазначено видачу 21.03.2006 року 50000 доларів США однією сумою. Пізніше банком спростовано цей Розрахунок шляхом надання суду виписки по кредитному рахунку. У виписці по рахунку № [NUMBER] [PERSON] , датованої 05.12.2019 року, у колонці «Дебет», зазначено видачу кредиту: 21.03.2006 року коштів в сумі 32000 доларів США, згідно видаткового касового документу №3, через кореспондуючий рахунок [NUMBER] (готівкою з каси Тячівського відділення Банку, МФО - 312378, код - 22104007), і того ж дня ( 21.03.06 року) зазначено видачу коштів в сумі 18000.00 доларів США, згідно видаткового касового документу №1 через кореспондуючий рахунок [NUMBER] (каси Закарпатського РУ Банку, МФО - 312378, код - 22104007). Далі, у виписці зазначено видачу 12.12.06 року коштів у сумі 45000 доларів США, за видатковим касовим документом №1, через інший кореспондуючий рахунок [NUMBER] (готівкою з каси ТВБВ №7, МФО - 312378, код - 22104007). [PERSON] заперечувала отримання нею коштів у сумі 32000 доларів США та 45000 доларів США, а Банк не надав суду належні первинні документи (заяви про видачу готівки), підписані [PERSON] або інші докази видачі цих сум кредитоотримувачу [PERSON] з каси Банку готівкою. Представник Банку не змогла пояснити суду чому заява №1 від 12.12.2006 року про видачу готівки в сумі 45000 доларів США через касу Закарпатського відділення Банку, відповідно до розпорядження Банку від 12.12.2006 року не подана в касу Банку, не підписана касиром у відповідності до вимог Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року №337, згідно з якою визначені обов`язкові вимоги до заяви на видачу готівки (пункт 1 глави 1 розділу III Інструкції) та інших зразків касових документів, на підставі яких здійснюються прийняття і видача готівки (пункт 2 глави 1 розділу III Інструкції), а саме форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи - отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. Також представник Банку не змогла пояснити чому зазначена сума коштів - 45000 доларів США, згідно із меморіальним ордером №1 від 12.12.2006 року, не підписаним [PERSON] , банком відправлена з регіонального управління ПАТ КБ Приватбанку м. Ужгород в інше відділення банку ТОБО 7 . У кредитній справі №MKZ7GA00000277 містяться копії заяви №3 від 21.03.2006 року на переказ готівки банку в сумі 5050 гривень як комісії за видачу кредиту, підписану платником, бухгалтером та касиром, а також заяви №1 від 21.03.2006 року на видачу валютної готівки у сумі 18000 доларів США, підписаної [PERSON] , бухгалтером та касиром. Інших документів, підтверджуючих отримання [PERSON] готівкою з каси Банку коштів у розмірі 32000 доларів США 21.03.2006 року та 45000 доларів США 12.12.2006 року, відповідно до п.1.1. кредитного договору №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року та додаткового договору до нього від 08.12.2006 року, ні кредитна справа, ні матеріали справи, не містять. [PERSON] визнала отримання нею суми кредиту в розмірі 18000 доларів США та на сплату нею комісії в сумі 5050 гривень відповідно до заяви про переказ готівки в день отримання частини грошей кредитної лінії, тобто 21.03.2006 року. Отже, наявні у Розрахунку заборгованості відомості про видачу коштів кредиту не узгоджуються з ордером-розпорядженням Банку від 17.03.2006 року про здійснення проводок щодо видачі з каси 50000 доларів США, бо фактично з каси видано лише 18000 доларів США, а також із заявою на видачу готівки №1 від 12.12.2006 року про видачу готівкою 45000 доларів США з каси Закарпатського РУ, що дало підстави суду стверджувати про недоведеність факту видачі готівки з каси Банку згідно із умовами кредитного договору. Жодного документального підтвердження про отримання [PERSON] грошей готівкою в ТОБО 7 Банк не надав. Оцінюючи зазначені обставини суд керувався Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі №539/1582/16-ц, провадження № 61-33362св18, в якій зроблено правовий висновок, що єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки, належним чином оформлена та підписана уповноваженими особами, відповідно до вимог Інструкції про касові операції в банках України, затверджена постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року за №33, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за №768/8089. Верховний Суд 29 травня 2019 року (ВС/КЦС у справi № 539/1582/16-ц) дiйшов висновку про те, що якщо немає оригіналу заяви про видачу готівки, первинних бухгалтерських документів то і видача кредитних коштів і заборгованість по кредиту не підтверджується навіть, якщо позичальник не заперечує проти отримання таких коштів. Належним чином, відповідно до вимог зазначеної Інструкції, оформлених та підписаних уповноваженими особами касових документів щодо отримання [PERSON] кредитних коштів в сумі 32000 доларів США, 45000 доларів США , а саме: оригіналів заяв на видачу кредитних коштів з каси банку, а також квитанцій про сплату кредиту, щоденних виписок з рахунків позивач суду не надав, належними та допустимими доказами не довів факту видачі кредиту відповідачці у зазначених сумах, що констатує і неналежне виконання банком зобов`язань, визначених в п.1.1, п. 2.1.2 Кредитного договору , в т.ч. і через не ведення в належному обсязі кредитного досьє Позичальника. Далі, досліджуючи умови повернення кредиту суд дійшов висновку про те, що визначений п.1.1 додаткової угоди до кредитного договору щомісячний ануїтетний платіж в сумі 1140 доларів США, згідно із графіком щомісячних платежів, забезпечував повернення на день закінчення строку кредитування менше половини суми кредиту, всього 47614 доларів США і, згідно із банківською випискою по кредитному рахунку, банку станом на 16.03.2010 року було фактично сплачено 40611 доларів США. А після 16.03.2010 року, коли графіку погашення заборгованості не було через закінчення строку кредитування, за період з 19.07.2010 року по 07.11.2014 року, банку сплачено 81194.86 доларів США. Всього, згідно виписки Банку по рахунку, на погашення кредиту сплачено 136827.87 доларів США. Згідно із банківською випискою по кредитному рахунку сплачені за кредитним договором до 16.03.2010 року кошти в сумі 40611 доларів США та після закінчення строку кредитування у період з 19.07.2010 року по 07.11.2014 року кошти в сумі 81194.86 доларів США, банком були направлені на погашення відсотків за користування (в т.ч. і збільшених з 12% до 20%), на погашення нарахованої комісії, пені (штрафів), а на погашення тіла кредиту, яке за договором складало 100700 доларів США, було використано протягом 8-ми років лише 1309.28 доларів США. Даючи правову оцінку такому списанню банком поза межами строків кредитування коштів в сумі 81194.86 доларів США на погашення нарахованих відсотків, пені, суд керувався правовими висновками, викладеними у Постанові Верховного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 307/3050/15-ц (пр.. № 61-21674св18), постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14- 318цс18., у Постанові Верховного суду від 12 червня 2019 року у справі № 307/3025/16-ц (пр.. № 61-23443 св 18), у постанові Великої палати Верховного суду справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), якими визначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилося зі спливом строку кредитування, а також право на обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Також представником зазначено, що АТ КБ «Приватбанк» не надав суду жодного підтвердження сплати в 2006-2009 роках відповідачкою [PERSON] коштів за договором страхування, укладеним 17.03.2006 року на 1 рік , копія якого є в матеріалах кредитного досьє, сума страхової оплати в якому складала 4940 гривень. Згідно із Випискою по рахунку № [NUMBER] [PERSON] , датованої 05.12.2019 року, у колонці «Дебет», зазначено видачу їй з каси (через кореспондуючий рахунок [NUMBER] , з відміткою «кошти для оплати страхового платежу по договору від 17.03.2006 року»), Банк зазначив видачу готівки кредитоотримувачу, а саме: - 16.03.2010 року за видатковим документом №PT026B0W87 в сумі 620.60 доларів США; 16.03.11 року за видатковим документом №PT026B0RA0 в сумі 622.17 доларів США; 12.10.11 року за видатковим документом № PT022B0I85 в сумі 298.72 доларів США; 16.03.12 року за видатковим документом №PT026B0V3I в сумі 616.73 доларів США; 16.03.12 року за видатковим документом №PT026B0U48 в сумі 299.47 доларів США; 15.03.13 року за видатковим документом №PT025B0MD9 в сумі 296.14 дол. США; 15.03.13 року за видатковим документом №PT025B0MV7 в сумі 609.88 дол. США; 14.03.14 року за видатковим документом №PT024B080B в сумі 514.58 доларів США; 14.03.14 за видатковим документом № PT024B07T3 в сумі 249.87 доларів США; всього в сумі 4128,16 доларів США Разом з тим, Банк не надав заяв [PERSON] на видачу цих сум готівки з каси, а сама [PERSON] заперечувала отримання цих виплат, підписання платіжних документів про перерахування цих коштів, ставила під сумнів доцільність та підстави їх виплат, оскільки договір страхування майна від 17.03.2006 року передбачав строк дії Договору страхування з 17.03.2006 року по 16.03.2007 року, у кредитній справі відсутні інші договори, які б передбачали страхування майна на період після спливу строку кредитування (після 16.03.2010 року). Представник Банку не повідомив де знаходилась зазначена у виписках банку приписна каса центрального відділення банку і не пояснив чому страхові платежі були вчинені після закінчення строку кредитування через приписну касу, мету сплати банком коштів невизначеній особі ( у виписці відсутні номер рахунку та МФО, інші реквізити отримувача) на страхування простроченого кредиту, без відповідної підстави - договору страхування. Таку оплату на страхування невизначеній особі понад кредитний ліміт, за відсутності відповідних договорів (кредитного та страхування), надалі списання цих сум на рахунок кредитного боргу [PERSON] , суд визнав безпідставними, а вимогу про стягнення такого боргу - необґрунтованою. Згідно із Випискою по рахунку № [NUMBER] [PERSON] , датованої 05.12.2019 року, у колонці «Дебет», зазначено видачу їй 13539,56 доларів США, дату видачі - 19.12.17 року, через кореспондуючий рахунок [NUMBER] , з відміткою «перенесення сальдо у зв`язку із зміною Плану рахунку». Отже, зміна плану рахунків і сальдо по іншому рахунку (нарахована пеня станом на 19.12.2017 року) фактично без видачі цієї суми готівки Банком кредитоотримувачу, простим віднесенням цієї суми до кредитної заборгованості безпідставно збільшено кредитну заборгованість [PERSON] на 13539.56 доларів США. Заяви [PERSON] на видачу такої суми готівки позивач не надав суду. Далі, згідно із розрахунком заборгованості міститься запис про видачу коштів, а в банківській виписці міститься запис від 14.01.10 року із відміткою: «исправительная ошибка», документ № [NUMBER] , рахунок [NUMBER] , за якими тіло кредиту збільшено ще на суму 15022.01 доларів США. Таке збільшення кредитної заборгованості представник банку пояснив тим, що нібито було проведено реструктуризацію кредиту і наявний на той час борг 15022.01 доларів США було за згодою боржника віднесено на тіло кредиту, а також при перенесенні сальдо в зв`язку з зміною плану рахунків тіло кредиту збільшено на 13539.56 доларів США нарахованих відсотків та пені на час зміни плану рахунків. Представники відповідачів зазначили, що жодних угод про реструктуризацію між сторонами не було, а помилковим записом про видачу грошей, який виправлено (анульовано), банк безпідставно та штучно збільшив заборгованість, тобто збільшив заборгованість [PERSON] по тілу кредиту на 15022.01 доларів США і суть бухгалтерської помилкової проводки спростовує поясненню представника позивача, оскільки законодавство визначає реструктуризація боргу за кредитним договором як одну з форм реорганізації умов боргу, під час якої боржники і кредитори домовляються про відстрочення виплат заборгованостей за основною сумою кредиту і за відсотками, термін яких повинен наступити в певний період часу, а також про новий графік таких платежів. Також зазначив, що, позивачем до позовної заяви додано претензію поручителю про неналежне виконання кредитного договору та доказ її направлення. Із претензії вбачається, що вона адресована боржнику та поручителю [PERSON] та [PERSON] , датована 08.10.2014 року за №30.1.0.0/2, у якій стверджено, що відповідно до укладеного кредитного договору від 17.03.2006 року [PERSON] отримала в Банку 100700,00 доларів США. В забезпечення виконання цього договору укладено договір поруки. Далі зазначено, що обов`язки по поверненню коштів боржником не виконані, не погашена заборгованість по кредиту та відсоткам і прострочена заборгованість складає 17585,56 доларів США, в т.ч. 1601,66 доларів США заборгованість за кредитом, 13503,36 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2480,54 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. Суд констатував, що зазначена претензія Банку спростовує розрахунок заборгованості, який проведено самим же Банком і додано до позову, що дає підстави вважати його неналежним та недопустимим доказом. Банк зазначив у виписках повернення валютних коштів: у період з березня 2006 року по 16 березня 2010 року - 55633,01 доларів США, а в період з 16.03.2010 року і до 01.11.2014 року (поза строком кредитування) 81194.86 доларів США. Проте Банк не спростував заперечень відповідачки [PERSON] про те, що ні вона особисто не вносила кошти банку на погашення кредитної заборгованості у період після 19.07.2010 року і до 07.11.2014 року, і не доручала будь-кому вчиняти такі дії, вважала, що повернення коштів вчинене наближеною до Банку особою, яка користувалася не отриманими нею 32000 доларів США та 45000 доларів США і повернула Банку ці кошти періодичними платежами. Далі суд зазначив, що решта зазначених у позові Банку та Розрахунку заборгованості до стягнення з [PERSON] складових кредитної заборгованості, визначені як елементи боргу, а саме 16513,53 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 199,73 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2442,85 доларів США пеня), утворилася внаслідок відповідних дій кредитора і нарахувань, здійснених на момент подання позову в березні 2015 року, в т.ч. за період з 17.04.2010 року по 07.11.2014 року, тобто після закінчення строку дії договору. Після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів за передбаченою договором ставкою, як і комісії, немає. За встановлених обставин, тобто безпідставного збільшення розміру кредиту, зокрема, за рахунок страхових платежів, бухгалтерських помилок, нарахування заборгованості за процентами за період після закінчення строку дії договору, вже самі по собі виключають обґрунтованість таких нарахувань. Нарахування відповідної пені за процентами слугує базою для нарахування пені, тому відсутність цієї бази внаслідок безпідставності нарахування заборгованості вказує на необґрунтованість таких нарахувань. Тобто, ці елементи пред`явленої до стягнення заборгованості були розраховані на невірній базі, без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання, по суті ці нарахування здійснені за фактичної відсутності бази для них. Тому в частині стягнення цих сум у вимогах позову належить відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю. Поза тим, суд відзначив, що у контексті справи мають значення й дії кредитора, які спричинили для нього самого негативні майнові наслідки, вину боржника в яких не можна визнати встановленою. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Банку повністю, як через недоведеність факту видачі кредитного ліміту в сумі 113230,85 доларів США та виникнення зобов`язань внаслідок отримання такого кредитного ліміту, так і через необґрунтованість розрахунку суми боргу в розмірі 118546,83 доларів США на час звернення з позовом та до завершення розгляду справи, необґрунтованість вимоги про стягнення нарахованих штрафу, пені, відсотків поза межами терміну кредитування. На зазначене рішення Банк подав апеляційну скаргу і Закарпатським апеляційним судом було відкрито апеляційне провадження у цій справі , яке 11 жовтня 2023 року, за заявою представника Банку було закрито із скасуванням рішення суду першої інстанції через відмову Банку від позову. У ході апеляційного розгляду цієї справи, за пропозицією колегії суддів, сторонами було вжито заходів до позасудового вирішення спору. Сторони дійшли згоди про погашення суми, що зазначена в Претензії Банку адресованій боржнику та поручителю [PERSON] та [PERSON] і датованій 08.10.2014 року за №30.1.0.0/2, у якій стверджено, що відповідно до укладеного Кредитного договору від 17.03.2006 року [PERSON] отримала в Банку 100700,00 доларів США. В забезпечення виконання цього договору укладено договір поруки. Далі зазначено, що обов`язки по поверненню коштів боржником не виконані, не погашена заборгованість по кредиту та відсоткам і прострочена заборгованість складає 17585,56 доларів США, в т.ч. 1601,66 доларів США заборгованість за кредитом, 13503,36 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2480,54 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. На виконання цієї домовленості 21 липня 2023 року між Банком та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, Отже, за цією Угодою Банк створив для [PERSON] обов`язок задекларувати до 1 травня 2024 року річний, за 2023 рік, дохід як додаткове благо, який виникає у разі якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку. Зазначена Угода в частині неправильного визначення загальної суми з кредитної заборгованості станом на 21.07.2023 року, а також прощення боргу за самостійним рішенням банку, не пов`язаним з процедурою банкрутства, нібито до закінчення строку позовної давності, та обов`язку відобразити такий дохід у річній податковій декларації про майновий стан та доходи фізичної особи з прощеного суми боргу є такими, що суперечать законодавству та порушують права позивачки [PERSON] . Щодо кредитних відносин Банку та [PERSON] , то право Банку нараховувати проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилося зі спливом строку кредитування - 16.03.2010 року, а тому починаючи із зазначеної дати АТ КБ «ПриватБанк» не мало права здійснювати зазначені нарахування. Ураховуючи, що право Банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку дії договору 16 березня 2010 року, а тому починаючи з 17 березня 2010 року Банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню ( тим паче у валюті), а тому нарахування Банком процентів за період з 17 березня 2010 року по 21 липня 2023 року суперечить закону і таке нарахування є протиправним. Просить суд визнати недійсною додаткову угоду №1 від 21.07.2023 року за кредитним договором № МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, укладену між АТ КБ «Приват Банк» та позивачкою [PERSON] , в частині: п.1.1. щодо визначення суми прощеного (анульованого) Банком боргу за цим кредитним договором станом на 21.07.2023 року, що складається з суми основного боргу по цьому кредиту в розмірі 82791,78 доларів США, процентів в сумі 20207,64 долари США, пені в сумі 334614,35 доларів США та встановити факт прощення (анульовання) Банком цих сум основного боргу по цьому кредиту в розмірі 82791,78 доларів США, процентів в сумі 20207,64 долари США, пені в сумі 334614,35 доларів США за його самостійним рішенням, тобто додатковою угодою №1 від 21.07.2023 року, поза межами строків позовної давності. та п.2 в цілому. Представник АТ КБ «Приватбанк» надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що посилання позивача на те, що кредитні кошти ним отримані лише у розмірі 18000 доларів США не заслуговують на увагу з огляду на наступне. 17 березня 2006 АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №MKZ7GA00000277, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 50000 Доларів США на термін до 16.03.2010 року та зобов?язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. 17.03.2006 року укладено договір іпотеки між АТ КБ «Приватбанк» та іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] , в забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором №MKZ7GA00000277, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] . 06.12.2006 року позивач звернувся із заявою про збільшення кредитного ліміту до 95000 доларів США, Банком погоджено збільшення кредитного ліміту. Додатковою угодою №1 від 08.12.2006 року до кредитного договору №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року Банк надав позичальнику кредитні кошти на строк з 08.12.2006 року по 16.03.2010 року включно, у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100700 доларів США, в тому числі 95000 доларів США на споживчі цілі та 5700 доларів США на оплату страхових платежів, згідно порядку, передбаченого п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання кредиту у розмірі 2% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Додатковою угодою від 11.12.2006 року до договору іпотеки внесено зміни, у зв?язку зі збільшенням кредитного ліміту до 100700 доларів США та внесенням змін до кредитного договору додатковою угодою №1 від 08.12.2006 року. 01.12.2009 року [PERSON] звернулась до Банку із заявою про продовження терміну дії кредитного договору на 240 місяців та просила включити частину простроченої заборгованості в сумі 15000 доларів США в тіло кредиту при умові повного погашення решти простроченої заборгованості. 04.12.2009 року службовою запискою №9.UG.0.0.0.0/1-24191 «Про списання простроченої заборгованості за рахунок збільшення тіла кредиту та переведення кредиту на не поновлювальну кредитну лінію ( [PERSON] )» Банком збільшено строк дії кредиту до 16.03.2026 року, встановлено процентну ставку 15,24% річних + 0.20% щомісячної комісії за обслуговування кредиту, збільшено щомісячний платіж та включено частину простроченої заборгованості у розмірі 15000 доларів США в тіло кредиту, що також відображено у виписці по рахунку позичальника. Так, відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Представник звертає увагу суду, що позичальник [PERSON] жодного разу не оспорювала договір позики та додаткову угоду до нього (про збільшення кредитного ліміту) на тій підставі, що грошові кошти були одержані нею від позикодавця у меншій кількості, ніж встановлено договором, жодного разу не зверталась до кредитора про з`ясування суми виданого кредиту, проведення звірки рахунків та залишків заборгованості тощо, а продовжувала виконувати такі умови договорів та частково погашати заборгованість. Тобто, уклавши кредитний договір та додаткову угоду до нього, так само і з договором іпотеки, маючи підписані кредитні угоди, позичальник отримавши кошти зазначені у договорах погодився зі змістом та умовами договорів та частково виконувала умови і сплачувала частково заборгованість за договорами. Матеріалами справи встановлено, що підпис позичальника у кредитному договорі та додаткових угодах не оспорений, відповідає вільному волевиявленню, сторони узгодили усі істотні умови, тому договір та усі додаткові угоди до нього є дійсними. Позивач не заперечує отримання нею суми кредитних коштів у розмірі 18000 доларів США, водночас випискою по рахунку № [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] у повному обсязі отримала кредитні кошти за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року з урахуванням додаткової угоди №1 до кредитного договору: 21.03.2006 року - у розмірі 50000 Доларів США (дві видачі 18000+32000); 12.12.2006 року - у розмірі 45000 доларів США. 3 огляду на наведене, банківські виписки по рахункам [PERSON] є належними доказами, що підтверджують факт здійснення господарських операцій між банком та позичальником, виконання банком у повному обсязі своїх зобов`язань за договором, надання відповідачу/позичальнику кредитних коштів у відповідних розмірах та неналежне виконання останнім своїх грошових зобов`язань за договором у встановлених договором розмірі та строки. Крім того, підписуючи додаткову угоду №1 від 21.07.2023 року, [PERSON] усвідомлювала зміст такої угоди, отже визнала та погодила наявність у неї заборгованості перед Банком, зокрема за наданим кредитом у розмірі 82791,78 доларів США (тіло кредиту). При цьому, що жодного разу, в порядку ч. 1 ст.1051 ЦК України з 2006 року не оспорювала кредитний договір та додаткові угоди до нього на тій підставі, що кредитні кошти начебто не були одержані або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, а тривалий період часу сплачувала заборгованість у рази більше ніж вона визнає та зверталась до Банку із заявами про збільшення кредитного ліміту та про продовження строку дії договору. Щодо заборгованості за кредитним договором представник відповідача зазначив наступне. Позивач безпідставно зазначає, що строк дії кредитного договору закінчився 16.03.2010 року, а тому відповідач не мав права нараховувати відсотки, неустойку тощо. Так, відповідно до п.3.1 кредитного договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.1.1 даного договору. Згідно п.3.4 кредитного договору нарахування відсотків здійснюється, починаючи з дати списання коштів із кредитного рахунку, до дати повного погашення кредиту. Відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом й 360 днів у році. Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього періоду сплати по дату, що передує першому дню поточного періоду сплати включно. Таким чином, кредитним договором визначено, що відсотки нараховуються щомісяця, починаючи з дати списання коштів із кредитного рахунку, до дати повного погашення кредиту, тобто незалежно від строку кредитування. Отже, Банк нараховував відсотки законно та відповідно до умов кредитного договору. Щодо нарахування пені необхідно звернути увагу на наступне. Відповідно до п.4.1 кредитного договору, при порушенні позичальником кожного із зобов`язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити пеню у розмірі 3,00% від суми простроченого платежу. В даному випадку слід звернутися до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, цитата з постанови: .. Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов?язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов?язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір. поки зобов?язання не буде виконане. Отже, за вищевказаними висновками вбачається, що неустойка (пеня/штрафи) нараховується з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов?язання не буде виконане, тобто період, за який нараховується пеня за порушення зобов?язання, не обмежується. Таким чином, вищенаведеним спростовуються посилання позивача про безпідставне нарахування відсотків та неустойки. Крім того, як зазначалось вище, Банк задовольнив заяву позивача від 01.12.2009 року та вже 04.12.2009 року на підставі службової записки №Э.UG.0.0.0.0/1-24191 «Про списання простроченої заборгованості за рахунок збільшення тіла кредиту та переведення кредиту на не поновлювальну кредитну лінію ( [PERSON] )» Банком збільшено строк дії кредитного договору до 16.03.2026 року, змінено процентну ставку, щомісячний платіж та включено частину простроченої заборгованості у розмірі 15000 доларів США в тіло кредиту. Позивачка погодилась із такими діями, продовжила виконувати взяті на себе зобов?язання, дії Банку не оспорювала. Отже, у Додатковій угоді №1 від 21.07.2023 року до кредитного договору MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року правомірно зазначено заборгованість станом на 21.07.2023 року, а саме відсотків в розмірі 20207,64 доларів США, пені в розмірі 334614,35 доларів США, та відповідно заборгованість по сплаті основного боргу у розмірі 82791,78 доларів США. Окремо звертає увагу, що Додаткова угода №1 підписана особисто [PERSON] , заборгованість, що зазначена в угоді, була відома останній, тобто позивач могла й відмовитись від її підписання, якщо б вона була не згодна із розміром прощеної заборгованості. При цьому варто врахувати, що 15.05.2023 року [PERSON] особисто звернулась до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про готовність внести 607000 гривень в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року, в разі прощення банком залишку заборгованості за вказаним кредитним договором. Банком розглянуто заяву позивача, прийнято рішення про прощення залишку сторонами, підписано Додаткову угоду №1 від 21.07.2023 року. Щодо посилання позивача про закінчення строку позовної давності зазначив наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. На даний час відсутнє будь-яке рішення суду, яким би було відмовлено Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року, у зв?язку з пропуском строків позовної давності. Крім того, 04.12.2009 року, на підставі службової записки №Э.UG.0.0.0.0/1-24191 сторонами збільшено строк дії кредитного договору №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 до 16.03.2026 року. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов?язку. Позовна давність переривається у разі пред?явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з виписки по рахунку позичальника [PERSON] , остання, зокрема у період з 2006 по 2014 роки періодично частково погашала заборгованість за кредитним договором, чим неодноразово переривала строки позовної давності. Разом з тим, у березні 2015 року Банком пред?явлено позов про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, чим також було перервано строки позовної давності. Таким чином, строки позовної давності не були пропущені Банком, оскільки постійно переривались відповідно до ст.264 ЦК України, а строк дії кредитного договору, станом на дату прощення боргу, не закінчився, Щодо посилання позивача на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.12.2021 року у справі №307/739/15 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, то позивач у своєму позові постійно посилається на обставини, що начебто установлені вищевказаним рішенням суду, одна такі посилання є безпідставними. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦІК України лише обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Представник зазначає, що ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11.10.2023 року в цивільній справі за №307/739/15 прийнято відмову від позову, визнано нечинним рішення Тячівського районного суду від 03.12.2021 року та провадження в цивільній справі закрито. Таким чином, позивач помилково посилається на вищевказане рішення та на обставини. Щодо відсутності порушених прав позивача зазначає наступне. Позивач, як на порушення своїх прав посилається, що в оспорюваній угоді зазначена завищена загальна сума прощеного боргу, що зумовлює виникнення його обов?язку відобразити такий дохід у річній податковій декларації про майновий стан та доходи фізичної особи, що суперечать законодавству та порушує права позивача. Наведені посилання позивача є надуманими та спростовуються наступним. Додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов?язаний з виконанням обов?язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу) (підпункт 14.1.47 пункту 14,1 статті 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України). Відповідно до пункту 164.1 статі 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Згідно підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема: дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді: д) основної суми боргу (кредиту) платника податку (крім суми прощеного (анульованого) основного боргу платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов?язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов?язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов?язаний виконати всі обов?язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом. Згідно підпункту 165.1.55 пункту 165.1 статті 165 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи: основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов?язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року; сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов?язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності; основна сума боргу (кредиту) платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов?язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності; сума боргу платника податку за договором про споживчий кредит або іншим договором (у тому числі сума процентів, комісій та інших платежів), анульована згідно з пунктами 12 і 16 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" а також сума процентів, комісій та інших платежів за таким договором, що не підлягають сплаті платником податків згідно з пунктом 11 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування". Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Разом з тим проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, а також неустойка (пеня/штраф) не є доходами, які призводять приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, (пеня/штраф) відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку. При цьому, пеня та штраф є лише засобом забезпечення виконання основного зобов?язання перед банком та не є доходом платника податку у разі їх анулювання за рішенням банківської установи. Водночас основна сума боргу (кредиту) платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості, прощеного (анульованого) кредитором відповідно до підпункту 165.1.55 пункту 165.1 статті 165 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається. Як вбачається з кредитного договору №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року валюта кредиту - долари США. Відповідно до п.1.3. кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов?язань за даним договором виступає іпотека домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п. надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором. Також, згідно п.1.1. договору іпотеки від 17.03.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1975, зазначено, що цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року (а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору), укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем [PERSON] , в частині зобов?язання, яке забезпечується заставою частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, майновим поручителем якого є [PERSON] в частині зобов?язання, яке забезпечується застовою частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Таким чином, оскільки кредит виданий за іпотечним кредитом в іноземній валюті та забезпечений іпотекою житлової нерухомості, тому прощена сума основного боргу 82791,78 доларів США (кредиту), а також процентів 20207,64 доларів США, пені у розмірі 334614,35 доларів США, як доходи, не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, а тому не призводить до виникнення у позивача податкових зобов`язань щодо цих нарахувань, отже права позивача не можуть бути порушені зазначенням таких сум в додатковій угоді №1 від 21.07.2023 року, що виключає підстави для визнання її недійсною. Крім того, як зазначає і сам позивач у позові: «..На час подання позову жодних спорів з органом ДПС з приводу прощення (анулювання) цього боргу не виникло...». Суд не може захищати права позивача «на майбутнє», оскільки суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права. Таким чином, позивачем не доведено порушення його прав та інтересів оспорюваною угодою про прощення боргу та зазначення в ній суми заборгованості, з якою позивач не згодний. Щодо недоведеності позивачем підстав для визнання пунктів угоди недійсними. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Позивачем у позові не зазначено, яким положенням закону, що встановлені частинами першою-третьою, п?ятою, шостою статті 203 ЦК України не відповідає оспорювана Додаткова угода № 1 від 21.07.2023 року. Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 року у справі №754/5554/16-ц зазначив, що тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: - пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину: встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб?єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Державної податкової служби у Закарпатській області про визнання недійсними пунктів додаткової угоди №l від 21.07.2023 до кредитного договору № MKZ7GA00000277. Представник позивача [PERSON] - адвокат Марич І.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просив позов задовольнити. Представники відповідача Акціонерного товариства\~комерційний банк\~«Приватбанк» в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи,\~що не\~заявляє самостійні\~вимоги на\~предмет спору\~ Головного\~управління Державної\~податкової служби\~України у\~Закарпатській області подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку: Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України). В судовому\~засіданні встановлено,\~що 17 березня 2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та позивачкою [PERSON] був укладений кредитний договір № MKZ7GА00000277, відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 50000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 16 березня 2010 року (Т.1 а.с.46-50). Відповідно до Додаткової угоди від 08.12.2006 року за №1 до кредитного договору №MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , Банк надав позичальнику кредитні кошти на строк з 08.12.2006 року по 16.03.2010 року включно, у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100700 доларів США, в тому числі 95000 доларів США на споживчі цілі та 5700 доларів США на оплату страхових платежів (Т.1 а.с.23). Згідно договору іпотеки від 17 березня 2006 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та іпотекодавцями [PERSON] та [PERSON] , посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. в реєстрі за №1975, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, було передано в іпотеку банку житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , визначено сторонами вартість предмету іпотеки в розмірі 592100 гривень (Т.1 а.с.88-91). Додатковою угодою від 11 грудня 2006 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та іпотекодавцем [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені іншого іпотекодавця [PERSON] , посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. в реєстрі за №10555, сторонами змінено заставну вартість предмету іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, - житлового будинку з надвірними спорудами, житловою площею 124,7 квадратних метра, загальною площею 209,0 квадратних метра, розташованого по [ADDRESS] , в розмірі 988000 гривень, у зв`язку із збільшенням відновлювальної кредитної лінії (Т.1 а.с.92). З виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахунках № [NUMBER] за період з 17 березня 2006 року по 14 вересня 2021 року, № [NUMBER] за період з 17 березня 2006 року по 14 вересня 2021 року, меморіальних ордерів, вбачається, що у вказаний період позивачкою [PERSON] здійснювалися також платежі по погашенню кредиту за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року (Т.1 а.с.93-112). Згідно ордеру-розпорядження директора Закарпатського РУ «Приватбанк» від 21 березня 2006 року для надання кредиту [PERSON] за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року в розмірі 50000 доларів США були здійснені проводки: Дт 2203 8 053941 882; Кт 1001 (Т.1 а.с.114). Згідно заяви на видачу готівки від 21 березня 2006 року за №1, платіжного доручення від 21 березня 2006 року за №1, [PERSON] отримала в АТ КБ «Приватбанк» кредитні кошти в сумі 18000 доларів США за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року (Т.1 а.с.115-116). В платіжному дорученні від 21 березня 2006 року за №3, в якому платником вказано [PERSON] , зазначено, що було видано кредит в сумі 32000 доларів США за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року (Т.1 а.с.117). В платіжному дорученні від 12 грудня 2006 року за №1, в якому платником вказано [PERSON] , зазначено, що було видано кредит в сумі 45000 доларів США за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року (Т.1 а.с.118). Згідно ордеру-розпорядження керівника напрямку іпотечного кредитування Закарпатського РУ «Приватбанк» від 12 грудня 2006 року для надання кредиту [PERSON] за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року в розмірі 107000 доларів США були здійснені проводки: Дт 2203 8 053909 988 (Т.1 а.с.119). В заяві на видачу готівки від 12 грудня 2006 року за №1 зазначено, що [PERSON] отримала в АТ КБ «Приватбанк» кредитні кошти в сумі 45000 доларів США за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року (Т.1 а.с.120). В анкеті-заяви [PERSON] від 6 грудня 2006 року про збільшення кредиту остання звернулася в АТ «Приватбанк» з проханням відкрити картковий рахунок для отримання споживчого кредиту в сумі 95000 доларів США (Т.1 а.с.122-123). Протоколом узгодження від 6 грудня 2006 року АТ «Приватбанк» було узгоджено позичальнику [PERSON] отримання збільшеного кредиту в сумі 95000 доларів США (Т.1. а.с.124). Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 грудня 2021 року в цивільній справі №307/739/15-ц в позові Акціонерного товариства «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №МКZ7GA00000277 від 17.03.2006 року відмовлено (Т.1 а.с.33-45). Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року в цивільній справі №307/739/15-ц прийнято відмову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від позову до [PERSON] та [PERSON] про стягнення солідарного боргу, та у зв`язку з прийняттям відмови від позову рішення Тячівського районного суду від 3 грудня 2021 року визнано нечинним, а провадження у справі №307/739/15-ц було закрито (Т.1 а.с.24-26). У вказаній ухвалі суду зазначено, що заявою від 11.02.2015 року, що надійшла до Тячівського районного суду 26.02.2015 року, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»)) звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON] і [PERSON] . Мотивуючи позов тим, що 17.03.2006 року банк уклав із [PERSON] кредитний договір №MKZ7GA00000277, надав позичальнику 50000,00 дол. США у кредит на строк до 16.03.2010 року, виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено порукою [PERSON] , однак позичальник порушив свої зобов`язання за договором і спричинив виникнення заборгованості, яка на 21.11.2014 року становила 118546,83 дол. США, де: 99390,72 дол. США борг за кредитом, 16513,53 дол. США борг за процентами, 199,73 дол. США борг за комісією, 2442,85 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, просив на захист своїх майнових прав кредитора стягнути на його користь солідарно з [PERSON] і [PERSON] заборгованість у розмірі 118546,83 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на 21.11.2014 становить 1788871,66 грн, за кредитним договором від 17.03.2006 № MKZ7GA00000277 та покласти на відповідачів судові витрати. 09.10.2023 року до апеляційного суду надійшла заява АТ КБ «ПриватБанк» від 09.10.2023 року про відмову від позову, вмотивована тим, що спір урегульовано позасудовим порядком. Із заяви [PERSON] від 15 травня 2023 року вбачається, що вона готова внести в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МКZ7GA00000277 від 17.03.2006 року кошти в розмірі 607000 гривень в разі погашення банком залишку заборгованості за вказаним кредитним договором (Т 1 а.с.128) 21 липня 2023 року між АТ КБ «Приватбанк» та позивачкою [PERSON] укладено та підписано Додаткову угоду №1 до кредитного договору №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року (Т.1 а.с.51-52). Згідно п.1.1 вказаної Додаткової угоди банк зобов`язується здійснити прощення частини заборгованості, що виникла за договором, в частині заборгованості по сплаті основного боргу на 82791,78 доларів США, процентів на 20207,64 доларів США, пені на 334614,35 доларів США за умови виконання умов цієї Додаткової угоди та договору. В п.1.2 Додаткової угоди зазначено, що на дату підписання Додаткової угоди сторони встановили заборгованість за Договором в розмірі 16598,94 долари США, що за курсом НБУ становить 607000 гривень, що складає заборгованість за основним боргом. Згідно п.2 Додаткової угоди вбачається, що позичальник [PERSON] засвідчує, що повністю розуміє наслідки прощення заборгованості, викладені в п.1.1 даної Додаткової угоди та є повідомленим про прощення боргу та необхідність виконанням ним вимог частини «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 Податкового кодексу України, та розуміє про прощення основної суми боргу (кредиту) платника податку (крім суми прощеного (анульованого) основного боргу платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті), забезпеченим іпотекою житлової нерухомості, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, та зобов`язується самостійно сплатити податок з доходу та зобов`язується відобразити дохід у річній податковій декларації Згідно платіжної інструкції від 21 липня 2023 року за №01НМ [PERSON] здійснила платіж на рахунок АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 16598,94 долари США заборгованості за кредитним договором №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року (Т.1 а.с.131). З виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахунку № [NUMBER] за період з 21 липня 2023 року по 1 серпня 2023 року, також вбачається, що 21 липня 2023 року позивачкою [PERSON] здійснено платежі по погашенню кредиту за кредитним договором №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року в розмірі 16598,94 долари США, що становить 607000 гривень (Т.1 а.с.113). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до положень ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до приписів ст.605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Відповідно до ст.610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Так, приписами ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами. У постанові від 26 травня 2021 року у справі № 761/10758/17 Верховний Суд зазначив, що аналіз статті 605\~ЦК дає підстави вважати, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощення боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу. Недійсність такого одностороннього правочину законом прямо не встановлена, а тому в аспекті положень частини першої статті 204\~ЦК України такий правочин є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, він може бути оспорений лише в судовому порядку, і належним способом захисту в такому разі має бути визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Спроба позивача використати такий спосіб захисту, як визнання дій банку неправомірними, не відповідає засадам презумпції правомірності правочину. Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі №497/1085/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №569/22588/18. Судом встановлено, що з метою позасудового врегулювання питання щодо сплати позивачкою [PERSON] наявної у неї заборгованості за кредитним договором, відповідач АТ КБ «Приватбанк» та позивачка [PERSON] 21 липня 2023 року уклали Додаткову угоду №1 до кредитного договору №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, щодо прощення боргу, відповідно до умов якої позивач та відповідач дійшли згоди, що анулюванню (прощенню) підлягає заборгованість позичальника перед кредитором в частині заборгованості по сплаті основного боргу на 82791,78 доларів США, процентів на 20207,64 доларів США, пені на 334614,35 доларів США, за умови виконання умов цієї Додаткової угоди та договору, встановили заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 16598,94 доларів США, що за курсом НБУ становить 607000 гривень, що складає заборгованість за основним боргом, яку позивачка [PERSON] має погасити до 21 липня 2023 року, що нею і було зроблено, а тому вважається такою, що виконала свої зобов`язання за кредитним договором №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року у повному обсязі. Таким чином, зазначена Додаткова угода є пропозицію АТ КБ «Приватбанк» щодо анулювання (прощення) заборгованості [PERSON] за кредитним договором №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, яку банк визначив у розмірі основного боргу на 82791,78 доларів США, процентів на 20207,64 доларів США, пені на 334614,35 доларів США, на яку позивачка [PERSON] погодилася та підписала її без зауважень. Зазначене дає підстави для висновку, що укладена між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Додаткова угода від 21 липня 2023 року за №1, викладена у формі двосторонньої угоди, містить підстави та умови прощення боргу, на які погодилися обидві сторони, що відповідає вимогам статей 6, 627 ЦК України. Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 756/984/17. Представник позивача [PERSON] обґрунтовував позовні вимоги тим, що позивачка [PERSON] підписала Додаткову угоду від 21 липня 2023 року за №1 про прощення частини боргу за кредитним договором №МКZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, однак пункти 1.1 та 2 вказаної Додаткової угоди мають бути визнані судом недійсними на підставі частин 1, 3 ст.215, частин 1 та 5 ст.203, ст.234 ЦПК України. Відповідно до частини першої та третьої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203\~ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 203 ЦПК України, на які посилається представник позивача в позовній заяві, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин\~визнається судом\~недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу\~№ 447/2150/18, в якій висловився щодо ознак фіктивного правочину. Судді ВС зазначили, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в\~момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. «Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину». Таку правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №903/439/18. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, як це визначено положеннями ст. 204 ЦК України. Відповідно до п.164.1 ст.164\~Податкового кодексу\~України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця (пп.164.1.2 .164.1 ст.164 Податкового кодексу України). Види доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначені п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України. Так, згідно абз.«д» пп.164.2.17 п.164.2 ст. 164\~Податкового кодексу\~України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. При цьому за пп. 14.1.47 п.14.1 ст. 14 ПК України\~\~додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу ІV цього Кодексу). Представником позивача під час розгляду справи не заперечувався факт укладання позивачем з відповідачем кредитного договору №MKZ7GA00000277 від 17 березня 2006 року, отримання кредитних коштів в іноземній валюті в доларах США, допущення прострочення виконання зобов`язань, прийняття відповідачем рішення про здійснення прощення частини заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором щодо сплати основного боргу на 82791,78 доларів США, процентів на 20207,64 доларів США, пені на 334614,35 доларів США за умови виконання позивачкою [PERSON] умов цієї Додаткової угоди та договору, а саме: погашення заборгованості по кредиту в розмірі 16598,94 доларів США, що за курсом НБУ становить 607000 гривень, що складає заборгованість за основним боргом в строк до 21 липня 2023 року. Суд зазначає, що на виконання вказаної додаткової угоди позивачкою [PERSON] погашено відповідачу АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредиту в розмірі 16598,94 доларів США, що за курсом НБУ становить 607000 гривень. Відповідно до частин першої-третьої статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків. Враховуючи те, що позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження того, що при укладенні спірної Додаткової угоди було відсутнє волевиявлення, що підписана позивачем спірна Додаткова угода про прощення частини боргу за кредитним договором є фіктивною, тобто вчинена без наміру створення правових наслідків, чи з приховуванням справжніх намірів учасників правочину, що її зміст не відповідає вимогам пунктів 1, 5 частини першої статті 203 ЦПК України, при цьому сторонами було погоджено усі істотні умови договору, які не можна вважати несправедливими, незбалансованими, оманливими щодо позичальника або такими, що завдали шкоди позичальнику, який на власний розсуд добровільно розпорядився своїми цивільними правами, взяв на себе та тривалий час виконував цивільні обов`язки за кредитним договором, фактично вже у повному обсязі виконав свої зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором, спірна Додаткова угода спрямована на реальне настання обумовлених нею правових наслідків щодо погашення кредитної заборгованості, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Головне управління Державної податкової служби України у Закарпатській області про визнання недійсними пунктів додаткової угоди від 21 липня 2023 року за №1 до кредитного договору від 17 березня 2006 року за №MKZ7GA00000277, слід відмовити Судові витрати в частині сплати судового збору слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed