Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить: змінити спосіб стягнення з відповідача аліментів у її користь в розмірі по 1500 грн щомісячно на сина [PERSON] , [INFO] , згідно виконавчого листа від 11.04.2018 у справі № 342/104/18; стягувати з відповідача в її користь аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16.11.2007 до 16.03.2018. За час шлюбу у сторін, [INFO] , народився син [PERSON] , який, відповідно до рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області по справі № 342/103/18, проживає з позивачкою. Оскільки відповідач добровільно не приймав участі у матеріальному забезпеченні сина, позивачка змушена була звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів. 11 квітня 2018 року ухвалено судове рішення у справі № 342/104/18, яким встановлено стягувати з відповідача в користь позивачки аліменти в розмірі по 1500 грн щомісячно на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що розмір аліментів у зазначеній сумі є недостатнім, щоб забезпечити нормальний рівень життя дитини. Син шкільного віку, додатково займається спортом, відвідує додаткові заняття по окремих предметах. Також дитина потребує збалансованого харчування, вітамінів, одягу, розвиваючих ігор та літератури. Позивачка працює, однак її доходів на самостійне фінансове утримання дитини не вистачає. На момент розірвання шлюбу і по сьогодні відповідач працює за межами України, в Чехії, де офіційно працевлаштований, однак розмір його заробітку позивачці невідомий. Враховуючи, що з року в рік матеріальні витрати на дитину тільки зростають, позивачка вважає за можливе просити суд змінити спосіб стягнення з відповідача аліментів та стягувати з нього аліменти у розмірі 1/4 частини від його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 30.07.2024 відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Судове засідання, призначене на 19.08.2024, не відбулося, справу було знято з розгляду у зв`язку із перебуванням судді Андріюк І.Г. у відпустці згідно наказу № 02-11/17/2024 від 01.08.2024 «Про надання відпустки». Учасники справи у судові засідання, призначені на 26.09.2024, 14.10.2024, 24.10.2024, 30.10.2024 та на 12.11.2024, не з`явилися. Від позивачки судом засобами поштового зв`язку 30.10.2024 отримано заяву про розгляд справи у її відсутності, де зазначено, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі. Дії позивачки не суперечать вимогам\~ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Повістки про виклик до суду на 26.09.2024,\~14.10.2024\~та на\~24.10.2024 були надіслані відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак повернуті до суду без вручення адресату з відмітками Укрпошти «за закінченням терміну зберігання», «відсутній». Оскільки судові повістки надсилалися відповідачу на відому судові адресу, тому, відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, вважаються доставленими, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає. Про виклик до суду на 24.10.2024, 30.10.2024 та на 12.11.2024 відповідач був повідомлений через оголошення, розміщені на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.3\~ст.131\~ЦПК України\~учасники судового\~процесу зобов`язані\~повідомляти суд\~про причини\~неявки у\~судове засідання.\~У разі\~неповідомлення суду\~про причини\~неявки вважається,\~що учасники\~судового процесу\~не з`явилися\~в судове\~засідання без\~поважних причин. Відповідач про причини неявки у судові засідання суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, отже вважається таким, що не з`явився у судові засідання без поважних причин. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження згідно гл.10 Розділу ІІІ ЦПК України. Виходячи з вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2018 року по справі № 342/103/18 (провадження № 2/342/255/2018), яке набрало законної сили 16 квітня 2018 р., розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 16 листопада 2007 року у виконкомі Олієво-Королівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 12. Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « [PERSON] ». [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 3 від 18 червня 2013 р., що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 червня 2013 р. виконавчим комітетом Олієво-Королівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Вищезгаданим рішенням суду сина [PERSON] залишено на проживанні з матір`ю [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із реєстрацією шлюбу 07 жовтня 2024 року змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 19 від 07 жовтня 2024 р., що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 07 жовтня 2024 р. Департаментом адміністративних послуг (Центр надання адміністративних послуг м. Івана-Франківська) Івано-Франківської міської ради. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За даними виконавчого листа по справі № 342/104/18, виданого Городенківським районним судом Івано-Франківської області на виконання рішення суду від 11.04.2018, з [PERSON] \~в користь\~ [PERSON] стягуютьсяаліменти в розмірі по 1500 (одній тисячі п`ятсот) грн щомісячно на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Стягнення аліментів розпочато з 31.01.2018 і проводиться до досягнення дитиною повноліття. Позивачка просить змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON] в частці від заробітку (доходу) платника аліментів, що відповідає вимогам частини 3 статті 181 СК України. Право вибору способу стягнення аліментів у твердій сумі або в частині від заробітку (доходу) закріплено виключно за одержувачем аліментів. При цьому законом не встановлено підстав,\~\~за яких\~\~це право одержувача може бути обмежено. Суд, з урахуванням встановлених обставин справи та відповідно до вимог Закону може лише визначати величину стягнення аліментів. Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини передбачено ст. 183 СК України. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 цієї статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи \~вищенаведене,\~приймаючи до\~уваги зазначені\~позивачкою підстави\~позовних вимог,\~обставини,\~визначені ст.182\~СК України,\~суд \~вважає,\~що є\~ підстави\~для задоволення\~позову та\~зміни способу\~стягнення з\~відповідача аліментів\~на утримання\~неповнолітнього сина\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~у розмірі\~1/4\~частки від\~його заробітку\~(доходу)\~щомісячно,\~але не\~менше 50\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: partial