Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.03.2016 року звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , ТОВ „Кей Колект", АТ „Укрсиббанк" про визнання договору іпотеки недійсним (т.1, а.с.2-5). [INFO] [PERSON] померла (т.2, а.с.83; 85; 139). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 3.02.2022 року було зупинено провадження по даній справі до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини на майно померлої [PERSON] (т.2, а.с.88). Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 22.12.2022 року було відновлено провадження у справі, залучено [PERSON] до участі по даній справі в якості правонаступника померлої позивача [PERSON] , а розгляд справи призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження на 1.02.2024 року на 10-00 годин (т.2, а.с.152-153). Згідно змісту заяв представник позивача [PERSON] [PERSON] двічі 9.01.2024 року та 17.04.2024 року ознайомилась з матеріалами цивільної справи (т.2, а.с.165; 238), а також 19.04.2024 року отримала копію диску зі звукозаписом судових засідань (т.2, а.с.240). В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх змінити в частині підстав позову, однак судом йому було відмовлено у зв`язку з порушенням строку та порядку подачі заяви про зміну підстав позову, в подальшому він пояснив, що 10.03.2016 року з отриманого листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної А.А. від 25.01.2016 року стало відомо, що квартира [ADDRESS] є предметом іпотеки. Зі змісту заяви ТОВ „Кей Колект" стало зрозуміло, що у випадку не сплати [PERSON] заборгованості за кредитним договором №11237256000 в загальному розмірі 64 345,43 доларів США, що за курсом НБУ станом на 5.01.2016 року становить 1 544 328 грн. 93 коп., ТОВ „Кей Колект" може здійснити звернення стягнення на вказану квартиру як предмет іпотеки. Дану квартиру було придбано [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого між ними шлюбу за їх спільні кошти. Згоди на передачу спірної квартири в іпотеку дружина [PERSON] своєму чоловікові [PERSON] не давала. Тому іпотечний договір, укладений 19.11.2007 року між [PERSON] , АКІБ „Укрсиббанк" та [PERSON] , необхідно визнати недійсним, оскільки при його укладанні були порушені норми ст.65 СК України, а АКІБ „Укрсиббанк" та [PERSON] ввели в оману [PERSON] , який не мав і не має фінансової або юридичної освіти, і умовили останнього підписати оскаржуваний договір іпотеки, вказуючи, що це укладання є простою формальністю і ніяких наслідків щодо зазначеного нерухомого майна не виникне. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, про розгляд справи був неодноразово повідомлений судом належним чином, але у направлених письмових поясненнях до суду від 18.06.2024 року просив позов задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що він є фізиком за фахом і бажав з [PERSON] організувати спільний бізнес, оформивши на нього кредит в банку під заставу його квартири. [PERSON] переконував [PERSON] , що він має достатньо коштів для сплати кредиту за графіком погашення і оформлення договору іпотеки - це просто формальність для відповідача і він щомісячно буде погашати кредитну заборгованість. При цьому він перебуває у дружніх стосунках з працівниками банку. [PERSON] надав неправдиву довідку, що має достатні доходи для сплати щомісячних сум в рахунок погашення отриманого кредиту, але не пояснив [PERSON] , що у випадку виникнення заборгованості буде звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь банка. Його дружина [PERSON] завжди була проти передачі їх спільного майна в іпотеку і не знала про укладання іпотечного договору [PERSON] . На день укладення договору іпотеки вони були розлучені, але розірвання шлюбу було фіктивним і сторони продовжували проживати разом. Кредитні кошти, які отримав [PERSON] , передбачались для розвитку науки, але він їх привласнив собі і жодного внеску в рахунок погашення кредиту до банку не вносив. Зараз він переховується, але ні працівники банку, ні колектори його не шукають (т.3, а.с.29-32). Також [PERSON] заявляв клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, яке було задоволено судом, але на неодноразові вимоги суду до [PERSON] про надання даних щодо з`єднання з ним по відеозв`язку відповіді від останнього отримано не було. Представник відповідача АТ „Укрсиббанк" Онищенко М.В. в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що дійсно 19.10.2007 року між АКІБ „Укрсиббанк" та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11237256000. Згідно п.1.1 кредитного договору АКІБ „Укрсиббанк" надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в розмірі 80 000 доларів США, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити плату за користування кредитом на умовах цього договору. В якості забезпечення своєчасного і повного виконання [PERSON] умов договору цього ж дня був укладений договір іпотеки, за змістом якого АКІБ „Укрсиббанк" як іпотекодержатель отримав в іпотеку від [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала іпотекодателю на праві власності. При укладанні договору іпотеки [PERSON] подав заяву, в якій зазначив, що він на час укладення договору був розлучений зі [PERSON] , на вказану квартиру не існує жодних прав третіх осіб і предмет іпотеки належить йому на праві особистої приватної власності. Дана заява разом з довідкою форма 3 була перевірена нотаріусом і залишена на зберіганні у приватного нотаріуса. В позовній заяві [PERSON] вказує, що про існування договору іпотеки вона дізналась 10.03.2016 року, отримавши лист від приватного нотаріуса Юніної А.А., однак вказаним вона вводить суд в оману, оскільки в 2011 році вона зверталась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до АКІБ „Укрсиббанк", [PERSON] , [PERSON] про визнання цього договору іпотеки недійсним з аналогічних підстав, посилаючись на те, що напередодні їй зетелефонувала незнайома особа, представившись працівником банку, і повідомила, що її чоловік [PERSON] поручився за виконання умов кредитного договору [PERSON] , передавши в іпотеку спірну квартиру. Однак результати розгляду даної справи банку невідомі. В подальшому 12.12.2011 року між ПАТ „Укрсиббанк" та ТОВ „Кей Колект" був укладений договір факторінгу №1, відповідно до якого банк відступив ТОВ „Кей Колект" права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11237256000. Відповідно до виписки з додатку №1 „Перелік первинних договорів" станом на момент відступлення 12.12.2011 року фактичний розмір заборгованості за кредитом склав 42 968,43 доларів США, за відсотками - 21 377 доларів США. Передача прав вимоги підтверджена актом приймання-передачі прав вимоги від 12.12.2011 року, підписаним сторонами договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до ТОВ „Кей Колект" переходять всі права за договорами забезпечення. Передання прав АКІБ „Укрсиббанк" за договорами забезпечення, що були укладені нотаріально, відбувались на підставі окремого договору, що укладались сторонами одночасно з укладенням цього договору і підлягали нотаріальному посвідченню. Одночасно з укладанням договору факторингу №1 від 12.12.2011 року між ПАТ „Укрсиббанк" та ТОВ „Кей Колект" був укладений договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. і зареєстрований у реєстрі за №5207-5208. За змістом даного договору відбулось відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 19.10.2007 року, укладений зі [PERSON] . Крім того, просить застосувати строк позовної давності до даних вимог, оскільки, звертаючись до суду з аналогічним позовом у 2011 році, позивач [PERSON] вже знала на той час про існування оскаржуваного договору іпотеки, і, звертаючись до суду з даним позовом 16.03.2016 року пропустила трирічний термін звернення до суду, що є підставою для безумовної відмови у задоволенні позову. За таких обставин, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ „Кей Колект" Мірвода А.М. в судовому засіданні позов також не визнала, пояснивши аналогічно змісту пояснень представника відповідача АТ „Укрсиббанк" Онищенко М.В., при цьому також просила застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 3-тя особа [PERSON] в судові засідання жодного разу не з`явився, про розгляд справи був неодноразово повідомлений судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1-2, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлено судом, 25.08.2005 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. і зареєстрованого у реєстрі за №2214 (т.1, а.с.13-14). Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч.1-2, ст.1054 ЦК України За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як встановлено у судовому засіданні, 19.10.2007 року між АКІБ „Укрсиббанк" та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11237256000 (т.1, а.с.231-237; т.2, а.с.91-97; 210-213). Згідно п.1.1 кредитного договору АКІБ „Укрсиббанк" надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в розмірі 80 000 доларів США, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити плату за користування кредитом на умовах цього договору. За змістом п.1.2.1. даного договору надання кредиту здійснюється 19.10.2007 року (т.1, а.с.232). Як регламентує ч.1-2, ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.1 Закону України „Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника. Як наголошує ч.1-2, ст.3 Закону України „Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. В якості забезпечення своєчасного і повного виконання [PERSON] умов договору цього ж дня, 19.10.2007 року був укладений договір іпотеки між АКІБ „Укрсиббанк" як іпотекодержателем, та іпотекодавцем [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О.А. і зареєстрований у реєстрі за №2297 (т.1, а.с.250а-250г; т.2, а.с.109-112; 208-209). За змістом даного договору (п.1.1.) АКІБ „Укрсиббанк" як іпотекодержатель отримав в іпотеку від [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала іпотекодателю на праві власності. В п.1.1.2 договору іпотеки зазначено, що на вказану квартиру (предмет іпотеки) не існує жодних прав третіх осіб і предмет іпотеки належить [PERSON] на праві особистої приватної власності (т.1, а.с.250-а). Витребувавши у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коляди О.П. матеріали щодо укладення оскаржуваного договору іпотеки (т.2, а.с.207-237), суд вбачає наявність в них нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 19.10.2007 року, якою він стверджував, що квартира [ADDRESS] , яка передається в іпотеку, є його особистою приватною власністю, в шлюбі він не перебував і не перебуває, не з ким не проживав і не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу (т.2, а.с.231).Дана заява містить безпосередній підпис [PERSON] , який не піддавався сумніву з боку відповідача [PERSON] , не був оскаржений, спростований у судовому засіданні учасниками справи. У своєму письмовому поясненні [PERSON] стверджував, що шлюб між ним і [PERSON] був розірваний 20.01.1993 року Київським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис про розірвання шлюбу №44 (т.3, а.с.31). Доказів з цього приводу учасниками справи суду не надано. Суд не може покласти в основу рішення докази, надані представником позивача [PERSON] , про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] після придбання спірної квартири (т.3, а.с.42-57), оскільки вони суперечать описаним вище доказам і спростовані змістом останніх. За змістом ч.1, ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Як регламентує ч.1, ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). В подальшому 12.12.2011 року між ПАТ „Укрсиббанк" та ТОВ „Кей Колект" був укладений договір факторінгу №1, відповідно до якого банк відступив ТОВ „Кей Колект" права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11237256000 (т.1, а.с.58-61а; 102-104; 153-157). Відповідно до виписки з додатку №1 „Перелік первинних договорів" станом на момент відступлення 12.12.2011 року фактичний розмір заборгованості за кредитом склав 42 968,43 доларів США, за відсотками - 21 377 доларів США (т.1, а.с.62-63; 105; 158). Передача прав вимоги підтверджена актом приймання-передачі прав вимоги від 12.12.2011 року, підписаним сторонами договору (т.1, а.с.101; 159). Одночасно з відступленням прав вимоги до ТОВ „Кей Колект" переходять всі права за договорами забезпечення. Передання прав АКІБ „Укрсиббанк" за договорами забезпечення, що були укладені нотаріально, відбувались на підставі окремого договору, що укладались сторонами одночасно з укладенням цього договору і підлягали нотаріальному посвідченню. Одночасно з укладанням договору факторингу №1 від 12.12.2011 року між ПАТ „Укрсиббанк" та ТОВ „Кей Колект" був укладений договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. і зареєстрований у реєстрі за №5207-5208 (т.1, а.с.55-57; 98-99; 160-162). За змістом даного договору та виписки з додатку №1 відбулось відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 19.10.2007 року, укладений зі [PERSON] (т.1, а.с.100; 163). Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Первісний позивач [PERSON] 16.03.2016 року звернулась до суду з даним позовом до відповідачів [PERSON] , ТОВ „Кей Колект", АТ „Укрсиббанк" про визнання договору іпотеки недійсним (т.1, а.с.2-5). [INFO] [PERSON] померла (т.2, а.с.83; 85; 139). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 3.02.2022 року було зупинено провадження по даній справі до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини на майно померлої [PERSON] (т.2, а.с.88). Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 22.12.2022 року було відновлено провадження у справі, залучено [PERSON] до участі по даній справі в якості правонаступника померлої позивача [PERSON] (т.2, а.с.152-153). Відповідно до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За приписами ч.1, ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як зазначено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ч.1, 3; ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Первісний позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, обгрунтувавши його тим, що відповідач [PERSON] передав АКІБ „Укрсиббанк" 19.10.2007 року їх спільну квартиру [ADDRESS] без її письмової згоди, що передбачено ст.65 СК України. Правонаступник первісного позивача [PERSON] не зверталась до суду з заявами про зміну підстав позову. З таким клопотанням звернувся до суду представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні 19.11.2024 року, однак судом йому було відмовлено у зв`язку з порушенням строку та порядку подачі заяви про зміну підстав позову, оскільки таке клопотання було заявлено в усній формі і на стадії допиту сторін та їх представників, що є порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства. Як передбачає ч.1-3, ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається з вказаної норми права вона регуює правовідносини безпосередньо між подружжям, а також і після розірвання шлюбу, які продовжують тривати. Як встановлено судом зі слів відповідача [PERSON] , шлюб між ним та [PERSON] був розірваний 20.01.1993 року Київським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану, а спірна квартира (предмет іпотеки) була придбана ним 25.08.2005 року. Тобто, він у нотаріально повідченій заяві від 19.10.2007 року, описаній вище, виклав достовірну і правдиву інформацію, що в період її придбання він не перебував у шлюбі і вона належить йому на праві особистої приватної власності. Вказані факти не були спростовані у судовому засіданні первісним позивачем, її правонаступником та їх чисельними представниками. Сама наявність ухвали судді Дзержинського районного суду м. Харкова Шишкіна О.В. від 2.05.2024 року про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] про визнання розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] фіктивним та анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу не є підставою для ствердження про перебування [PERSON] з [PERSON] 19.10.2007 року у фактичних шлюбно-сімейних відносинах. За таких обставин надання згоди, включаючи і письмову, [PERSON] [PERSON] для укладення оскаржуваного договору іпотеки не потребувало. Ствердження самого відповідача [PERSON] , що він був введений в оману [PERSON] і при підписанні оскаржуваного договору іпотеки не розумів наслідків його укладання і підписання, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються описаними вище доказами, а також текстом самого договору іпотеки, де детально викладені обставини усвідомлення іпотекодавцем наслідків передачі іпотекодержателю предмета іпотеки. Крім того, сам [PERSON] , починаючи з 19.10.2007 року по день розгляду даної цивільної справи, вказаний договорів іпотеки не оскаржував ні з підстав порушення вимог ст.230 ЦК України, ні з інших підстав. За приписами ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частина 1, ст.257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1, ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, в 2011 році позивач [PERSON] вже подавала аналогічний позов до суду, яким просила визнати цей же договір іпотеки недійсним з тих самих підстав. Вказане не було спростоване первісним позивачем, її правонаступником та їх представниками. Суд не має відомостей про рішення суду по даній справі. Однак суд приходить до висновку, що позовна давність для позивача [PERSON] повинна відраховуватись саме з 2011 року, коли вона дізналась про існування оскаржуваного договору іпотеки. Тому при зверненні до суду з даним позовом 16.03.2016 року вона пропустила строк позовної давності встановлений законодавцем у три роки, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову позивачу, щодо застосування якого просили представники відповідачів у судовому засіданні та письмових заявах їх юридичних осіб (т.1, а.с.97; 151-152). При цьому ні позивач, ні її представники не просили поновити строк звернення до суду і не надавали докази поважності пропущення [PERSON] даного строку. Аналізуючи докази в їх сукупності, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки первісним позивачем були порушені строки позовної давності при зверненні до суду з даним позовом без поважних підстав, а також відсутністю порушень вимог ст.65 СК України, 230 ЦК України при укладанні договору іпотеки від 19.10.2007 року між [PERSON] та АКІБ „Укрсиббанк", тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.9, ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову позивача в повному обсязі, тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову, що містяться в ухвалі судді Дарницького районного суду м. Києва Сухомлинова С.М. від 21.03.2016 року про заборону здійснення будь-яких реєстраційних дій стосовно квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.16), потреба у яких відпала.

Outcome: dismissed