Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

[PERSON] в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» (далі - ТОВ «Качай гроші») та відповідачем укладено кредитний договір №00-408962, на підставі якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути разом із процентами за користування ним. 22.12.2022 між ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу №22122022/2, відповідно до якого ТОВ «Качай гроші» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а останнє зобов`язалося прийняти права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, та передати за це кошти. Позивач набув право вимоги за кредитним договором №00-408962 до відповідача в сумі 24817,92 грн., з яких 9200 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 1817,92 грн. - заборгованість за звичайними відсотками та 13800 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. 03.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвест фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Інвест фінанс») та відповідачем укладено кредитний договір №10000925401, на підставі якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути разом із процентами за користування ним. 11.05.2021 між ТОВ «ФК «Інвест фінанс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу №11052021, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інвест фінанс» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а останнє зобов`язалося прийняти права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, та передати за це кошти. Позивач набув право вимоги за кредитним договором №10000925401 до відповідача в сумі 22080 грн., з яких 8000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 14080 - заборгованість за відсотками. Спірні договори укладено з відповідачем в електронній формі на умовах публічної пропозиції (оферти) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України. Позивачем не здійснювалися нарахування штрафних санкції відповідачу за спірними договорами. Відповідач не виконував свої обов`язки за спірними договорами, в результаті чого має заборгованість у загальній сумі 46897,92 грн. Просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати. 17.11.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. 18.12.2023 постановлено ухвалу про прийняття до провадження зазначеної цивільної справи. 19.01.2024 постановлено ухвалу про залишення без задоволення заяви відповідача про перехід до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Зазначені у позовній заяві договори ніколи ним не укладалися, номер банківської карти неможливо ідентифікувати. Крім того, просив суд застосувати строки позовної давності. Представник позивача надав клопотання про долучення доказів щодо підтвердження надання/перерахування коштів відповідачу та детального розрахунку заборгованості за укладеними кредитними договорами №10000925401 та №00-408962, яке суд залишає без задоволення, оскільки докази подані з порушення строку їх подання, позивач не надав доказів неможливість їх подання у встановлений законом або судом строк з причин, що не залежали від нього, клопотання про поновлення строку на подання доказів до суду не надано. 14.12.2023 представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що посилання відповідача у відзив на те що він не укладав кредитні договори, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані договори підписані електронними підписами, використання яких не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля. Відповідач не звертався до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій, а також не оскаржував правомірність укладених договорів. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 19.08.2019 між ТОВ «Качай гроші» та відповідачем укладено договір про надання коштів у позику №00-408962, згідно з умовами якого кредитодавець надав відповідачу кредит у національній валюті у вигляді кредиту у розмірі 9200 грн. на 16 днів зі строком повернення до 04.09.2019, перерахованих у безготівковій формі на банківську картку № [NUMBER] , за процентною ставкою 513% річних, що становить 1,43% на день, а останній зобов`язався повернути кошти кредиту в розмірі 9200 грн., сплатити проценти за користуванням ним в розмірі 2097,60 грн. (п. 1.2., 1.3., 1.4., 1.7., 2.1. кредитного договору від 19.08.2019 №00-408962). Відповідно до п. 3.1.-3.2. договору від 19.08.2019 №00-408962 розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється за період з дати перерахування коштів кредиту з поточного рахунку Кредитодавця на платіжну картку позичальника до дня повернення кредиту, з урахуванням всіх пролонгацій, у разі якщо в день повернення кредиту відбулося фактичне погашення кредиту в повному обсязі. У випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 60-ти календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки. У разі несвоєчасного виконання зобов`язань щодо погашення кредиту та/або процентів за цим Договором, з моменту виникнення такої прострочки, позичальник сплачує кредитодавцю розмір процентної ставки в день, встановлений п.1.4. Договору автоматично збільшеним до 2,50% в день. Підписуючи цей договір позичальник надає згоду кредитодавцю на застосування умов цього п.п. договору і така зміна процентної ставки не є односторонньою зміною умов договору та не потребує укладення будь-якої додаткової угоди до даного договору. Незалежно від суми заборгованості по кредиту, проценти нараховуються на початкову суму кредиту, визначену в п.1.2. договору, протягом строку визначеного договором. 22.12.2022 між ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу №22122022/2, відповідно до якого ТОВ «Качай гроші» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а останнє зобов`язався прийняти права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, та передати за це кошти. Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу від 22.12.2022 №22122022/2 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №00-408962, заборгованість за основною сумою кредиту 9200 грн., заборгованість за звичайними відсотками 1817,92 грн. та заборгованість за простроченими відсотками 13800 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 19.08.2019 №00-408962 за період з 22.12.2022 по 30.09.2023 заборгованість відповідача становить 24817,92 грн. 03.09.2019 між ТОВ «ФК «Інвест фінанс» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №10000925401, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «Інвест фінанс» надало фінансовий кредит у розмірі 8000 грн. строком на 30 днів, перерахованих у безготівковій формі на банківську картку, з процентною ставкою 1% в день, 365% річних, який зобов`язався повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користуванням ним (п. 1.2., 1.3., 1.6. кредитного договору від 03.09.2019 №10000925401). 11.05.2021 між ТОВ «ФК «Інвест фінанс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу №11052021, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інвест фінанс» відступило позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу від 11.05.2021 №11052021 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №10000925401, заборгованість за основною сумою кредиту 8000 грн. та заборгованість по відсоткам 14080 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №10000925401 від 03.09.2019 за період з 11.05.2021 по 30.09.2023 заборгованість відповідача становить 22080 грн. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. В порядку визначеному ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року по справі №666/4957/15 вказав на те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У позовній заяві ТОВ «ФК «ЄАПБ» вказувало на те, що кредитні договори були укладені первісним кредитором з відповідачем з використанням підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] дійсно були укладені договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту №00/408962 з ТОВ «Качай гроші» та договір про надання споживчого кредиту №10000925401 з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» умовами яких передбачалося надання кредитних коштів. Доводи відповідача про те, що ним не укладалися зазначені договори є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Для підписання кредитного договору [PERSON] було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір. Таким чином, вказаний договір підписано електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. В преамбулах договорів зазначені особисті дані [PERSON] реквізити паспортного документу, адреса місця реєстрації, РНОКПП. Доказів на спростування відповідності анкетних даних відповідачем в зазначених договорах матеріали справи не містять. Доказів про те, що персональні дані відповідача були використані ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» для укладення кредитного договору від його імені до суду не надано. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладених договорів. Судом встановлено, що 19.08.2019 між ТОВ «Качай гроші» та відповідачем укладено договір про надання коштів у позику №00-408962, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 9200 грн., перерахованих у безготівковій формі на банківську картку № [NUMBER] , на 16 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розмір заборгованості становить суму, що зазначена у розрахунку заборгованості та витязі з реєстру боржників до договору факторингу. Відповідно до графіку платежів до договору про надання коштів у позику №00-408962 від 19.08.2019 сукупна вартість кредиту складає 11297,60 грн., з якої 2097,60 грн. - проценти за користування кредитом, а 9200 грн. - тіло кредиту. Доказів пролонгації граничного строку повернення позики до суду не надано, а тому строк кредитування за вищевказаним договором не змінювався і становить 16 днів. За розрахунком суду, відповідач, у відповідності до п.1.4. договору №00-408962 від 19.08.2019, повинен був сплатити звичайні проценти за користування кредитом у межах погодженого строку кредитування (16 днів) у розмірі 2104,96 грн. (9200 грн. х 1,43% х 16 днів = 2104,96 грн). та у відповідності до п.3.2. договору №00-408962 від 19.08.2019 прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 13800 грн. (9200 грн. х 2,50% х 60 днів = 13800 грн.). На підставі вищевикладеного, з урахуванням принципу диспозитовності та заявлених позовних вимог, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість за договором про надання коштів у позику, в тому числі на мовах фінансового кредиту від 19.08.2019 №00-408962, розмір якої становить 24817,92 грн., з якої 9200 грн. - тіло кредиту, 1817, 92 грн. - звичайні проценти та 13800 грн. - прострочені проценти, тобто позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що 03.09.2019 між ТОВ «ФК «Інвест фінанс» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №10000925401, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «Інвест фінанс» надало фінансовий кредит у розмірі 8000 грн. строком на 30 днів, перерахованих у безготівковій формі на банківську картку, з процентною ставкою 1% в день, 365% річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розмір заборгованості становить суму, що зазначена у розрахунку заборгованості та витязі з реєстру боржників до договору факторингу. Відповідно до графіку платежів до кредитного договору від 03.09.2019 №10000925401 сукупна вартість кредиту складає 10400 грн., з якої 2400 грн. - проценти за користування кредитом, а 8000 грн. - тіло кредиту. Доказів пролонгації граничного строку повернення позики до суду не надано, а тому строк кредитування за вищевказаним договором не змінювався і становить 30 днів. Разом з тим, ТОВ «ЄАПБ» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування у розмірі 2400 грн., а тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за процентами поза межами строку кредитування задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками на суму 14080 грн. поза межами строку кредитування є безпідставними. За таких обставин, суд з вважає, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №10000925401 від 03.09.2019, розмір якої становить 10400 грн., з яких 2400 грн. - проценти за користування кредитом, а 8000 грн. - тіло кредиту, тобто позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що позикодавець свої зобов`язання за укладеними договорами виконали, на відміну від позичальника, який своєчасно до встановленого графіку не повертав грошові кошти в строк та розмірі, визначених умовами кредитних договорів, тобто не виконував свої зобов`язання належним чином, що призвело до виникнення заборгованості. Доказів належного виконання своїх договірних зобов`язань щодо повернення коштів відповідачем суду не надано. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, будь-яких інших розрахунків, на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості, скаржником не надано. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків давності, суд зазначає наступне. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. За змістом ч.2 ст.259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що позивач зазначає, що кредитний договір був укладений між ТОВ «Качай Гроші» та відповідачем 19.08.2019 на строк до 04.09.2019. Тобто, початком строку позовної давності, у межах якого ймовірному первісному кредитору ТОВ «Качай Гроші» необхідно було би звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості, є 05.09.2019. Таким чином, трирічний строк давності мав би сплинути 04.09.2022. Також позивач зазначає, що кредитний договір був укладений між ТОВ «ФК «Інвест фінанс» та відповідачем 03.09.2019 на строк до 03.10.2019. Тобто, початком строку позовної давності, у межах якого ймовірному первісному кредитору ТОВ «ФК «Інвест фінанс» необхідно було би звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості, є 04.10.2019. Таким чином, трирічний строк давності мав би сплинути 03.10.2022. Водночас, 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положения» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану, тому трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви у листопаді 2023 року, такий строк був продовжений, а потім зупинений вищевказаними нормами законодавства. Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для застосування до вимог позивача строку позовної давності. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (75,09% ) в сумі 2015,41 грн., оскільки позовні вимоги задоволено частково.

Outcome: partial