Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що 28.11.2011 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу народилось двоє дітей: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . На протязі останніх двох років їхнього сімейного життя, між ними поступово погіршувалися відносини, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення спільного проживання та шлюбних відносин. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між ними втрачено почуття любові одне до одного, відсутні взаєморозуміння та повага, що спричинило між ними постійні сварки. Сім`я розпалася та існує формально. Враховучи наведене просить суд про розірваннґя шлюбу з відповідачем. Неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з позивачкою. Позивач подала заяву в якій позов підтримала та просила провести розгляд справи без її участі. Відповідач подав заяву в якій позов визнав та просив провести розгляд справи без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого повторно, Серія [NUMBER] від 15.07.2011 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження, Серія [NUMBER] від 16.07.2011 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.12.2011 року, сторони зареєстрували шлюб 28.12.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 2296. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, можливість покладення судом в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, суперечило б інтересам іншого із подружжя, та призвело б до порушення одного із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин, зокрема принципу вільної згоди та добровільності їх існування. Судом встановлено, що сторони припинили взаємовідносини як подружжя. Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що неповнолітні діти сторін [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Позивачка просить суд після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишити з нею на проживання. В той же час, ч.2 ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Оскільки, станом на час розгляду справи [PERSON] , [INFO] , виповнилось 14 років, тому у відповідності до ч.2 ст.29 ЦК України не підлягає до задоволення вимога про залишення [PERSON] , [INFO] , на проживанні з матір`ю - [PERSON] . За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved