Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати право власності на 2/3 частини житлового будинку №32 літ. «А-1», дерев`яного, обкладеного цеглою, загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 46,2 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель: сараї літ. В і Т, вбиральні літ. Г і У, льохи літ. Ж і Р, літня кухня літ. З, огорожа 1-6 за позивачкою, яка мешкає за цією адресою; та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на 19/84 частин від 06.12.2018, серія та №3441, виданого позивачу Восьмою ХДНК, яке зареєстр. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстр. №1713488163101. Позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , з самого народження. Вказаний будинок належав на праві власності бабусі позивача [PERSON] та її дітям згідно договору на право забудування, засвідченого в державній нотаріальній конторі м. Харкова 26.01.1934 за №58/2 в наступних частках: за [PERSON] визнано 8/14 частин, та за її дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 6/14 частин від усього майна, тобто кожному по 1/14 частині. 24.05.1946 [PERSON] продала [PERSON] 1/3 частину вказаного домоволодіння, тобто право на 14/42 частин від усього домоволодіння. Після вказаного, родині « [PERSON] » стало належати 2/3 частин домоволодіння, тобто 28/42 частин усього домоволодіння в наступних частках: [PERSON] належить 16/42 часток, а її дітям по 2/42 частин кожному. Співвласник [PERSON] помер [INFO] , його дружина [PERSON] та син [PERSON] в 1989 році оформили свідоцтва про право власності в результаті чого 14/42 частин змінились: за [PERSON] зареєстровано 14/84 та 7/84 частин і за [PERSON] 7/84 частин, тобто родині « [PERSON] » стало належати 28/84 частин. Тобто, у родини « [PERSON] » залишилось 2/3 частин, що відповідає 56/84 частин в наступних частках: [PERSON] 32/84 частин, а її дітям по 4/84 частин кожному. Бабуся позивача [PERSON] померла [INFO] . Матір позивача [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування на частину вказаного домоволодіння, за результатами розгляду якою ухвалено рішення, в якому міститься помилка при розрахунку розміру частин домоволодіння, а саме вказано 13/84 частин, а не 36/84 вірних. У зв`язку з чим, позивач звернулась із заявою про виправлення помилки в судовому рішенні, однак їй було відмовлено, та запропоновано звернутись до суду в порядку апеляційного, касаційного провадження, та у зв`язку з нововиявленими обставинами. Однак, на даний час строк на подання вказаних скарг та заяв сплинув. 06.12.2018 позивачці Восьмою Харківською ДНК видано свідоцтво про право на спадщину на 19/84 вказаного домоволодіння. Позивач не погоджується з розміром вказаною частки, та вважає, що в ній є помилка, та їй повинно належати 40/84 частин домоволодіння. Інші співвласники вказаного майна на даний час померли, та позивач має право на їх частину спадщини, тобто на 16/84 частин. Також, позивач зазначає, що вона набувала право власності на вказане майно за набувальною давністю, оскільки проживає у вказаному домоволодінні з самого народження, та добросовісно, відкрито, безперервно володіє ним, тому просить визнати за нею право власності на 56/84 частин, або 2/3 частку вказаного домоволодіння з відповідною часткою надвірних будівель. Представник відповідача своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача ХМР в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача, та за наявними в справі доказами. 02.04.2024 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. 25.04.2024 судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача, відповідь на який надано 25.04.2024. Ухвалою судді від 25.04.2024 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу 10-денного строку для усунення недоліків. Ухвалою судді від 17.06.2024 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.08.2024 задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 24.09.2024 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Судом встановлено, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19/84 частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.12.2018. Інші дані в реєстрі відсутні. Також за даними КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 31.12.2012 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] , зареєстрований за наступними особами: - по 1/14 частині за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова від 01.10.1993; - 13/84 частини за [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 05.07.1991; - 21/84 частини за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.09.1989, та свідоцтва про право на спадщину від 05.09.1989; -7/84 частини за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.09.1989; - 10/84 частини за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.11.1939; - 3/84 частини за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.11.1939. Вказані обставини також підтверджується наданими до суду копіями судових рішень, копією договору купівлі-продажу, копією свідоцтва, та копією прибудинкової книги, та не спростовані сторонами. Позивачка проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 10.07.1969 року, та є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] , та онукою [PERSON] , яка померла [INFO] . Інші співвласники домоволодіння: [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] померла [INFO] . Позивач звернулась до суду за захистом свого права, оскільки вважає, що у зв`язку з допущеною помилкою, не вірно визначені долі співвласників майна, та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю, та в порядку ч.3 ст. 1266 ЦК України. Відповідно до статті 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати\~Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19,пункт 14)). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18,\~пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження №\~\~14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження №\~\~14-364цс19, пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, підпункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження 12-10гс22, підпункт 8.47)). Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, підпункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20,\~пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21, підпункт 8.46). Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 316\~ЦК України\~передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). За змістом статті 328\~ЦК України набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у сукупності таких умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервність строку володіння ним. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 683/2047/16-ц. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже умовами набуття права власності за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування майном, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику цього майна у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 10 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 10 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на це майно. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2022 року у справі №\~494/1218/19. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на частину спірного майна за набувальною давністю, оскільки позивач в контексті положень статті 344\~ЦПК України не є добросовісним набувачем, а самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18, від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18, від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 294/380/20. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у\~постанові від\~30.05.2008\~№ 7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23). Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що в даному випадку відсутні для застосування ч.3 ст. 1266 ЦК України, оскільки до суду не надано доказів, що існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, та в разі неможливості одержання свідоцтва про право на спадщину необхідно звернутись до суду з відповідним позовом з залученням спадкоємців останніх. Посилання позивача, що судовим рішення не вірно визначені ідеальні частки у праві власності є недоведеним, та таким, що не підтверджується належними доказами по справі. Підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину також не існує, оскільки вказана позовна вимога є похідною. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають за наведених вище обставин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed