Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

10.06.2024 позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом [PERSON] , в якому просить стягнути із відповідача 10000 гривень матеріальної шкоди, завданої пошкодженням належного йому майна та 5000 гривень моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у ніч на 29 квітня 2023 року, невідомою особою було пошкоджено належний йому автомобіль марки «Kia Sportage» державний номерний знак [NUMBER] , шляхом пошкодження захисного покриву вищезазначеного автомобіля та вицарапання на правому задньому крилі автомобіля, слова, що принижує його честь та гідність, як людини. З даного приводу, він звернувся у поліцію, яка встановила особу зловмисника, яким виявився [PERSON] . Однак, поліція виявила бездіяльність і по гарячих слідах не притягнула відповідача до відповідальності, тому він звернувся із повідомленням про злочин з боку [PERSON] за ч.1 ст.296 КК України. 24.08.2023 по даному факту були внесені відомості в ЄДДР за №42023210000000128. Проте, постановою дізнавача від 24.09.2023 кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито, так як в ході досудового розслідування в діях [PERSON] не встановлено ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, натомість встановлено ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП та матеріали направлено для розгляду у відділ превенції Тернопільського РУП для складання відповідного протоколу. Однак, на скільки йому відомо, на даний час відсутня інформація щодо складення протоколу про адімінстративне правопорушення за ст. 173 КУпАП відносно [PERSON] . Таким чином, протиправними діями з боку [PERSON] , які виразились у пошкодженні його майна, йому була завдана матеріальна шкода, яку він оцінює в розмірі 10000 гривень, оскільки саме стільки вартують послуги автосервісу для відновлення пошкодженого автомобіля та 5000 гривень моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням майна, а також у порушенні його нормального ритму життя. Ухвалою судді від 17.06.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задоволити. Відповідач будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. Заяв про відкладення розгляду справи не подавав. Правом на подачу відзиву на позов, відповідач не скористався. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 24.08.2023 [PERSON] звернувся до Тернопільської обласної прокуратури із заявою про те, що в ніч на 29.04.2023 [PERSON] , [INFO] , житель [ADDRESS] , вчинив відносно нього хуліганство, пошкодивши належний йому автомобіль марки «Кіа Sporte: днз [NUMBER] . За даним фактом 24.08.2023 внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №42023210000000128 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. В ході досудового розслідування було допитано потерпілого [PERSON] в ході якого, останній повідомив, що у ніч на 29.04.2023 невідомий йому чоловік на ім`я [PERSON] пошкодив захисний покрив автомобіля марки «Кіа Sportage» р.н. [NUMBER] , власником якого являється [PERSON] , а саме, на правому задньому крилі вицарапав нецензурне слово. З метою визначення вартості завданого йому матеріального збитку, [PERSON] звернувся до судового експерта Мазура М.С., в результаті чого 19.07.2024 між ними було укладено Договір №95/24 на виконання судової експертизи. Згідно висновку експерат за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи згідно заяви-звернення від [PERSON] №95/24 від 12.08.2024, вартість матеріальних збитків спричинених власнику КТЗ «КІА Sportage 2.0CVVT (JE) Base 5МТ р.н. [NUMBER] », в наслідок ДТП, яке мало місце 29.04.2023 року, станом на час ДТП, при зовнішньому візуальному обстеженні (без проведення необхідних технологічних -інструментальних; діагностичних дефектовок деталей/механізмів/вузлів/агрегатів і вимірів) ймовірно становить: "У" = 4 886 грн. 25 коп. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) шкоди. За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Статтею 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Також, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Отже моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей). Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Як роз`яснено судам в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. При розгляді справи судом встановлено, що 29.04.2023 невідомою особою було пошкоджено автомобіль позивача. В подальшому, [PERSON] звернувся до Тернопільської обласної прокуратури із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Проте, постановою від 24.09.2023 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42023210000000128 від 24.08.2023 закрито, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. В ході розгляду справи, Судом було оглянуто DVD диск з камери відеоспостереження, який міститься в матеріалах закритого кримінального провадження №4202321000000128 за ч.1 ст.296 КК України. Так, переглянувши вказані матеріали відеофіксації, вбачається як невідомий чоловік знаходиться поблизу автомобіля [PERSON] , проте неможливо однозначно стверджувати, що даною особою є саме [PERSON] . Крім того, в матеріалахи згаданого вище закритого кримінального провадження №4202321000000128 за ч.1 ст.296 КК України, міститься інформація про те, що в ході проведених заходів встановлено ймовірну особу, котра здійснила пошкодження транспортного засобу, якою є гр. [PERSON] . При цьому, в матеріалах справи відсутні, та в ході розгляду справи судом не здобуті докази, які б достовірно вказували на те, що саме [PERSON] пошкодив транспортний засіб позивача, зокрема покази свідків чи очевидців події. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно ст. ст. 76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тому, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши надані позивачем докази, суд вважає, що матеріалами справи не доведено, що автомобіль позивача був пошкоджений саме [PERSON] , оскільки суду не було надано доказів, які б беззаперечно вказували на те, що вказані дії були вчинені саме відповідачем. Тому, беручи до уваги те, що позивач та його представник наполягали саме на задоволенні заявлених вимогах до відповідача, а тому суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача і доходить висновку про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Outcome: dismissed