Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

У серпні 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 24.09.2015 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований відділом ДРАЦС реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції у Чернівецькій області, про що складено відповідний актовий запис №1678. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. В подальшому, заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01.04.2024 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. При цьому зазначала, що відповідач як батько дитини участі у вихованні сина практично не бере, тому вона вимушена нести всі витрати на харчування, лікування, навчання, виховання, одяг для дитини самостійно. Крім того, між нею та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їх спільного сина. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач добровільно не приймає участі в утриманні їх сина,однак є працездатним, й відповідно має можливість та зобов`язаний надавати їй грошову допомогу на утримання сина, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання їхнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовуі до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Надала суду пояснення, що зараз важкі часи та їй складно самостійно утримувати дитину, вказала, що дитина постійно хворіє, дуже багато коштів витрачається на його лікування. Відповідач не допомагає, та не бере участі в утриманні сина. Просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив суду, що він не ухиляється від надання матеріальної допомоги своєму синові, матеріально його забезпечує, а також бере участь у вихованні та в утриманні сина, зокрема неодноразово придбавав продукти харчування, іграшки, ліки та інші речі, які необхідні для сина. Крім того, вказував, що дитини забезпечена житлом - проживає у квартирі, яка належить на праві спільної сумісної власності його матері [PERSON] , брату [PERSON] та йому. Також вказував, що на його утриманні перебував батько, який тривалий час важко хворів і помер [INFO] , а на даний час він піклується про свою матір, яка також хворіє та має проблеми з хребтом, а тому має змогу сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, ч. 2 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що з 24 вересня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який зареєстрований відділом ДРАЦС реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції у Чернівецькій області, про що складено відповідний актовий запис №1678. Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01.04.2024 року шлюб розірвано(а.с.7). На даний час дитина сторін проживає разом із позивачкою у квартирі, яка на праві спільної сумісної власності належить відповідачу та його матері і брату. Частка у праві власності на дану квартиру також належить й дитині. Також судом встановлено, що позивачка фактично самостійно несе усі витрати по утриманню дитини. При цьому, будь-яких належних та достовірних доказів, які б спростовували дану обставину матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано. Домовленості щодо добровільної сплати аліментів між сторонами не досягнуто. Доказів на спростування вищевказаного відповідачем суду не надано, як й не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів щодо систематичної добровільної сплати позивачці коштів на утримання сина, а також систематичного придбання сину речей, продуктів харчування, ліків та несення витрат, необхідних для розвитку потреб дитини. Так, положеннями ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, ч. 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст.141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини ( крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частиною третьою статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При цьому, ст.182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, за змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дитини мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не є обставиною, яка враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Крім того, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Ураховуючи вищевказані положення закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині наявності правових підстав для стягнення аліментів, оскільки відповідач як батько зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. При цьому, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача на утримання дитини, суд ураховуючи положення ст. 182 СК України, виходить з наступного. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку систематичної матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дитини не надає, й відповідно доказів на спростування вказаного ним суду також не надано, як і не надано доказів щодо його незадовільного стану здоров`я. Разом з тим, на утриманні відповідача перебуває матір [PERSON] , [INFO] , яка внаслідок смерті чоловіка проживає із відповідачем та знаходиться на його утриманні, та яка має проблеми з хребтом, що підтверджується поданими ним доказами (а.с.37-38). Таким чином, ураховуючи вищевказане, суд визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, а також зважаючи на матеріальне становище позивачки, а також те, що саме на позивачці лежать усі повсякденні обов`язки та відповідальність по утриманню та вихованню дитини, забезпечення його харчуванням та одягом, приймаючи до уваги інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, приходить до висновку, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, при визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України суд, приходить до висновку, що відповідач спроможний платити аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, позов [PERSON] про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: partial