Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

05 серпня 2024 року позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № 822295550 від 02 червня 2020 року, у сумі 40890 гривень 60 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 14850 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 26040 гривень 60 копійок (а. с. 3-7 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 02 червня 2020 року між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено кредитний договір № 822295550 від 02 червня 2020 року, за яким 28 листопада 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладеного договір відступлення прав вимоги, за яким до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором та, яке в подальшому, 20 жовтня 2022 року відступило право вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ». Так, за договором факторингу № 20102022, ТОВ «Таліон Плюс» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняла належні ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників, в тому числі і до [PERSON] в сумі 40890 гривень 60 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 14850 гривень17 копійок та заборгованості за відсотками у сумі 26040 гривень 60 копійок. Таким чином позивач набув прав вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами та прохає суд стягнути зі [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 822295550 від 02 червня 2020 року, у сумі 40890 гривень 60 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 14850 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 26040 гривень 60 копійок, разом із судовими витратами по справі у сумі 3028 гривні. Ухвалою суду від 06 вересня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 10 годину 40 хвилин 26 вересня 2024 року (а. с. 42), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 21430/24-вих/2/204/3275/24 від 09 вересня 2024 року (а. с. 43). 12 листопад 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача адвоката Токарєва В.В. (а. с. 58-63), в яких він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. Так, в поясненнях зазначає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з вказаним позовом, а клопотання про поновлення даного строку ним суду не надано. Крім того, зазначає, що позовна заява подана особою яка не має права її підписувати, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо наявності у [PERSON] права представляти інтереси позивача у порядку само представництва чи наявності у неї свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а відтак вважає, що представник позивача немає процесуальної дієздатності. Разом з цим, зазначає про те, що відповідач не був повідомлений про укладені договори факторингу та про зміну кредитора, що є обов`язковою умовою таких договорів, тому вони є недійсними, тим більше, що відповідач не пам`ятає про укладення ним будь-яких кредитних договорів, а доказів отримання ним кредитних коштів матеріали не містять. Тому, прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові прохав суд про розгляд справи за його відсутності (а. с. 4 на звороті). Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, у письмових пояснення прохав суд про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 63). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02 червня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено договір кредитної лінії № 822295550 від 02 червня 2020 року (а. с. 7-8), відповідно до умов якого відповідачу надано кредит без конкретної споживчої мети, на суму 6500 гривень, на умовах строковості, зворотності, платності, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування, відповідно до умов його договору. Відповідно до вимог п. 1.2 вказаного кредитного договору, останній надано строком на 27 днів з дати отримання кредиту. Згідно з вимогами п. 1.3 вказаного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,47 % від суми кредиту за кожен день користування Кредитом. При підписанні договору кредитної лінії № 822295550 від 02 червня 2020 року на отримання кредиту відповідач підтвердив свою згоду на те, що невід`ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надані йому до укладання цього договору, а також те, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця www.maneyveo.ua. Більш того, підписавши кредитний договір № 822295550 від 02 червня 2020 року відповідач засвідчив, що умови цього договору є розумними, справедливими, добросовісними та не містять дисбалансу прав та обов`язків сторін (п. 4.12 цього договору). 07 червня 2020 року між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено додаткову угоду до договору № 822295550 від 02 червня 2020 року (а. с. 9), відповідно до умов якої, сторони домовилися збільшити суму кредиту на суму 6150 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти, надані у кредит, та сплатити відсотки за користування кредитом на умовах договору. 14 червня 2020 року між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено додаткову угоду до договору № 822295550 від 02 червня 2020 року (а. с. 10), відповідно до умов якої, сторони домовилися збільшити суму кредиту на суму 2200 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти, надані у кредит, та сплатити відсотки за користування кредитом на умовах договору. Відповідно до платіжного доручення № 63lbab93-17e4-4a100625-9f978f46f68c від 02 червня 2020 року, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснено перерахування відповідачу коштів у сумі 6500 гривень на його рахунок № [NUMBER] , із призначенням платежу: «Переказ коштів згідно договору № 822295550 від 02.06.2020, [PERSON] , код [NUMBER] , для зарахування коштів на платіжну картку № [NUMBER] , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer» (а. с. 11). Згідно з платіжним дорученням № Зa2f3d05-94f0-487-00-ea0f4907d003 від 07 червня 2020 року , ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснено перерахування відповідачу коштів у сумі 6150 гривень на його рахунок № [NUMBER] , із призначенням платежу: «Переказ коштів згідно договору № 822295550 від 02.06.2020, [PERSON] , код [NUMBER] , для зарахування коштів на платіжну картку № [NUMBER] , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer» (а. с. 12). Відповідно до платіжного доручення № 2ea618c5-ed0e-414-08-6b9ab77b9763 від 02 червня 2020 року, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснено перерахування відповідачу коштів у сумі 2200 гривень на його рахунок № [NUMBER] , із призначенням платежу: «Переказ коштів згідно договору № 822295550 від 02.06.2020, [PERSON] , код [NUMBER] , для зарахування коштів на платіжну картку № [NUMBER] , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer» (а. с. 13). 28 листопада 2018 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, до якого 31 грудня 2020 року укладено додаткову угоду № 26 (а. с. 14-16 та на звороті), відповідно до якої ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передає (відступає) ТОВ «Таліон Плюс» за плату, ТОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами у Реєстрі боржників. Відповідно до вимог п. 4 вказаної угоди, право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Як вбачається з матеріалів справи такий реєстр прав вимоги був підписаний сторонами 01 вересня 2020 року за № 96 (а. с. 17), в якому під порядковим № 216 вказано боржника [PERSON] за кредитним договором № 822295550 від 02 червня 2020 року. 20 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 20102022 (а. с. 18-19 та на звороті), відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами у Реєстрі боржників. Згідно з вимогами п. 2.1 вказаного договору факторингу, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до вимог п. 4 даного договору факторингу, право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після сторонами відповідного реєстру прав вимог, по формі встановленій у додатку до цього договору. Як вбачається з витягу з Реєстру прав вимоги № 2 до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року (а. с. 21) вказаний реєстр сторонами було підписано 06 березня 2023 року. Так, з витягу з Реєстру прав вимоги № 2 до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року (а. с. 21) вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача по кредитному договору № 822295550 від 02 червня 2020 року в сумі 40890 гривень 60 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 14850 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 26040 гривень 60 копійок. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до вимог статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514\~ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Щодо доводів представника відповідача щодо порушення позивачем строків на звернення з вказаним позовом до суду та відсутності його клопотання про їх поновлення, суд зазначає наступне. Законом України\~від 30\~березня 2020\~року №\~540-ІХ\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» розділ\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~ЦК України\~доповнено пунктами\~12-14\~такого змісту: «12.\~Під час\~дії карантину,\~встановленого Кабінетом\~Міністрів України\~з метою\~запобігання поширенню\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19),\~строки,\~визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу,\~продовжуються на\~строк дії\~такого карантину. 13.\~В період\~здійснення в\~Україні заходів\~щодо запобігання\~виникненню,\~поширенню і\~розповсюдженню епідемій,\~пандемій коронавірусної\~хвороби (COVID-19),\~забороняється підвищення\~процентної ставки\~за кредитним\~договором. 14. З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини шостої статті 762 цього Кодексу». Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 257 ЦК України, на строк дії такого карантину. Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до ЦК України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641 карантин продовжувався, відповідно, до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня, до 31 липня, до 31 серпня 2020 року на усій території України. Відповідно до пункту 1\~постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 09\~грудня 2020\~року №\~1236\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та\~від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 257\~ЦК України продовжуються на строк його дії. Крім того, Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом Українивід 24лютого 2022року № 2102-IX, було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжене та, який діє до тепер. Законом України « Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктами 18-19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)» та « 19. (в редакції Закону\~№ 3450-IX від 08.11.2023) У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». З огляду на викладене, суд доходить висновку, що доводи представника позивача є необґрунтованими, оскільки строк на звернення позивачем з цим позовом до суду не сплив. Щодо доводів представника відповідача про неповноважність представниці позивача та відсутності у неї свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, суд зазначає наступне. Нормою ст. 274 ЦПК України визначено, що у порядку\~спрощеного позовного\~провадження розглядаються\~справи: малозначні\~справи; що\~виникають з\~трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно з вимогами п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України , справи про стягнення заборгованості, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є малозначними. Предметом спору у вказаній цивільній справі є стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором № 822295550 від 02 червня 2020 року в розмірі 40890 гривень 60 копійок, а відтак вказана справа є малозначною в силу закону. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 60 ЦПК України, під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. При цьому, приписами п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України визначено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, як довіреність фізичної або юридичної особи. Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2023 року генеральним директором ТОВ «ФК «ЄАПБ» Ревуном Р. було видано довіреність № 553 (а. с. 35), якою уповноважено Дергунову А.В. представляти інтереси довірителя , зокрема у місцевому суді з усіма правами позивача. Довіреність дійсна до 31 грудня 2024 року, натомість позов останньою до суду подано 05 серпня 2024 року. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що доводи представника відповідача є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону. Щодо доводів представника відповідача про не укладення договору, суд зазначає наступне. Так, в обґрунтування неукладеності відповідачем спірного кредитного договору, представником відповідача вказано те, що відповідач не пам`ятає про укладення будь-яких договорів, а матеріалами справи не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами, зокрема первинними банківськими документами, отримання відповідачем кредитних коштів, однак суд не може погодитися з вказаним, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 638\~ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст.\~12\~Закону України «Про електронну\~комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом. Як вбачається зі змісту п. 4.7 кредитного договору № 822295550 від 02 червня 2020 року сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватися електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку юридичну силу як і власноручний підпис. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано того, що вказаний кредитний договір та додаткові угоди до нього ним були підписані в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже останній погодився зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами. Більш того, суд зазначає, що отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується матеріалами справи, зокрема платіжними дорученнями про перерахування ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відповідачу на його картку грошових коштів у сумі 6500 гривень, 6150 гривень та 2200 гривень за вищевказаним кредитним договором та додатковими угодами до нього (а. с. 11-13). Згідно з приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (штраф, пеня). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). При цьому, Верховний Суд України у своїй постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 758/3459/14-ц зробив висновок про те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами понад установлений строк є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов`язань. Разом з\~цим,\~суд зазначає,\~що відповідно\~до приписів ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України в постанові від 03 вересня 2014 року в справі № 6- 100цс14 вказав, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті З ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рішення у справi i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, приписами статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до вимог ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. З огляду на вищевикладене, оскільки фінансові установи, правонаступником яких за договорами факторингу є позивач, виконали всі передбачені кредитними договорами умови щодо надання відповідачу кредитних коштів, а останній, за укладеними договорами, вказані грошові кошти отримав, однак свої зобов`язання щодо їх повернення відповідно до умов договорів не виконав, хоча таку можливість мав, але без поважних причин цього не зробив, суд доходить висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором та додатковими угодами до нього, а отже вимога позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу кредиту та заборгованості за відсотками ґрунтується на вимогах закону, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним за договором № 822295550 від 02 червня 2020 року, у сумі 40890 гривень 60 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 14850 гривень17 копійок та заборгованості за відсотками у сумі 26040 гривень 60 копійок. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення зі [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 822295550 від 02 червня 2020 року, у сумі 40890 гривень 60 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 14850 гривень17 копійок та заборгованості за відсотками у сумі 26040 гривень 60 копійок. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved