Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

05.09.2023 Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк звернувся до суду з даним позовом, діючи в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, мотивуючи тим, що Білоцерківською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання законності використання громадянкою російської федерації [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Узинської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області виявлено порушення земельного законодавства було встановлено наступне. [PERSON] , яка є громадянкою РФ (паспорт громадянина РФ серія та номер [NUMBER] , виданий 08.09.2010), на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-1313 від 17.07.2010, набула права власності на 2/3 частки земельної ділянки із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га, яка знаходиться на території Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Відповідачка зареєструвала право власності на 2/3 частки вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення 38228735 від 20.11.2017). Разом із цим, окружною прокуратурою виявлено порушення ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України при використанні [PERSON] зазначеної земельної ділянки. Крім цього, згідно відповіді Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 10.05.2023 встановлено, що [PERSON] не є громадянкою України, суб`єктами права приватної власності на землю, згідно зі ст. 80 ЗК України, визначено громадян України та юридичних осіб, проте з урахуванням змісту ч.2 ст. 81 та інших норм Земельного Кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч.2\~ ст. 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до ч.2 цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу , земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що | належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Одночасно за змістом ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цих вимог настають наслідки, передбачені ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. П. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно із ст. 356 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна й встановлюються законом. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] , будучи іноземною громадянкою, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 20.11.2017 по даний час) не відчужила її, є підстави для їх конфіскації у власність держави. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яку [PERSON] незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які незаконно використовуються іноземними громадянами. Зазначений спосіб захисту чітко визначений ч. 4 ст. 81, ч. 3 ст. 130 та ч. 2 ст. 145 ЗК України. Тому, просив у судовому порядку конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 2/3 частини земельної ділянки, яка на праві власності належить [PERSON] (паспорт громадянина російської федерації серії та номер [NUMBER] від 08.09.2010) з кадастровим номером 3220484401:02:019:0015 площею 0,1783 га, що розташована на території Узинської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області та стягнути з відповідача понесені судові витрати на користь Київської обласної прокуратури за наступними реквізитами: код ЄДРПОУ: 2909996, МФО: 820172 (Державна казначейська служба України у м. Києві), р/р: UA08201720343190001000015641. 25.09.2023, після усунення позивачем недоліків позову, судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.10.2023 09:30 год. 19.10.2023 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення до участі у справі третьої особи [PERSON] . 19.10.2023 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 16.11.2023 10:30 год, у зв`язку із залученням у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо спору. 16.11.2023 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 13.12.2023 14:00 год, за клопотанням представника відповідачки, для реалізації учасниками справи права на подання заяв щодо спору. 11.12.2023 представник відповідачки, адвокат Крикунов Олександр Володимирович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідачка не визнає позовної вимоги в повному обсязі та\~ вважає що підстави для безоплатної конфіскації у власність держави її земельної ділянки, що набута на підставі права власності на спадщину після смерті її батька, відсутні. Одночасно відповідачка визнає, те, що має обов`язок відчужити 2/3 земельної ділянки, які є предметом спору, але не має можливості з незалежних від неї обставин. [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщині за законом від 17.07.2010 за реєстровим номером 1313, серія № 3-557 видане 20.11.2017, набула право власності на земельну ділянку площею 0,1783 га з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Відповідачка вважає, що в даному випадку вказані вище факти не є підставою для припинення права власності на вказану земельну ділянку та її конфіскації за рішенням суду, виходячи з такого. Відповідачка спірну земельну ділянку протягом одного року із дня набуття права власності не відчужила, оскільки має 2/3 частини земельної ділянки на праві спільної часткової власності без реального поділу земельної ділянки та виділення своєї частки в натурі, що унеможливлювало її відчуження. Спірна земельна ділянка - це 2/3 частини спадщини, яка є об`єктом спільної часткової власності, а інша частина належить її брату - [PERSON] , який залучений до участі у справі в якості третьої особи. Ст. 362 ЦК України встановлено переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Відповідачка, маючи земельну ділянку у спільній частковій власності, позбавлена можливості самостійно, на власний розсуд, користуватися належною частиною земельної ділянки, в т.ч. і відчужити, так як це можливо тільки після поділу земельної ділянки натурі. Крім того, оформлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно як на самостійний об`єкт та присвоєння кадастрового номеру на належну земельну ділянку також можливе тільки після поділу земельної ділянки в натурі. Отже, правовий режим спільної часткової власності перешкоджає відповідачу розпоряджатися належним йому майном без погодження з іншим співвласником. Щодо продовження строку на переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності, то п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 362 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Щодо мораторію на продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення. П. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції Земельного кодексу України до 01.07.2021) було визначено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім: передачі їх у спадщину, обміну (міни) земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. 01.07.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» №552-ІХ від 31.03.2020, яким п. 15 Перехідні положення ЗК України викладено у новій редакції: «1 січня 2024 року забороняється купівля-продаж або відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб земельних ділянок, які перебувають у приватній власності і віднесені до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв)». Таким чином, оборотоздатність земельних ділянок, які перебували у власності громадян була обмеженою, у зв`язку з введенням мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. Щодо заборони на вчинення нотаріальних дій за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. 24.02.2022 в Україні оголошено воєнний стан у зв`язку із збройною агресією російської федерації і Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв постанову №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» в підпункті 1 п. 1, якої встановлено, що незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою - агресором, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 р.№ 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» (Офіційний вісник України, 2022 р., № 25, ст. 1272), зупиняються. У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. Зазначені обмеження діють до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, та не поширюються на звернення юридичних осіб, визначених абзацами шостим дев`ятим підпункту 1 пункту 1 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України, та на нотаріальні дії щодо: засвідченні справжності підпису на заяві про вихід з громадянства Російської Федерації; видачі свідоцтва про право на спадщину; посвідчення заповіту військовополоненого. Відповідачка не могла жодним чином уповноважити іншу особу на вчинення даної дії, оскільки з 24.02.2022 Укрпоштою припинено доставку поштових відправлень до РФ та республіки Білорусь. Дії по відчуженню спірної земельної ділянки не могла вчинити і [PERSON] , яку відповідачка уповноважила на оформлення права власності на дану земельну ділянку, оскільки із змісту довіреності, яка наявна в матеріалах справи не вбачається, що відповідачка уповноважувала [PERSON] на відчуження саме спірної земельної ділянки, а також строк даної довіреності сплив 04.06.2020. Зважаючи на дані обставини та вимоги законодавства, відповідачка не мала реальної та об`єктивної можливості відчужити 2/3 частки спірної земельної ділянка у спосіб, передбачений законом, (відсутність згоди співвласника та об`єктивний можливості відчужити земельну ділянку та провести дії по поділу ділянки в судовому порядку в спірний період). П. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно із ст. 356 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення прав власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. За змістом ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цих вимог настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Спірна земельна ділянка - це 2/3 частини спадщини, є об`єктом спільної часткової власності. Інша частина належить брату відповідача - [PERSON] . З огляду на викладене вище можна констатувати, що конфіскація 2/3 частин земельної ділянки належної відповідачці, не відповідає принципу законності, оскільки право на конфіскацію частини земельної ділянки не передбачається Земельним кодексом України. Відповідачка спірну земельну ділянку протягом одного року із дня набуття права власності не відчужила, оскільки має 2/3 частини земельної ділянки на праві спільної часткової власності без реального виділення своєї частки в натурі, що унеможливлювало її відчуження. Спосіб стягнення на 2/3 частки відповідачки у спільній сумісні власності не відповідає закону, оскільки, є неможливим без виділення в натурі або згоди іншого співвласника конфіскувати та продати 2/3 частки земельної ділянки, яка є предметом спору та кошти перерахувати відповідачці. З урахуванням викладеного, відповідачка вважає, що позовні вимоги про конфіскацію спірної земельної ділянки в спосіб, який обрано позивачем є незаконним та порушує права відповідачки, закріплені в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Відповідач заперечує проти доводів позивача про відсутність порушень права власності та права відповідача на мирне володіння майном у випадку конфіскації спірної земельної ділянки. При конфіскації спірної земельної ділянки втручання в право власності не може вважатися пропорційним, оскільки буде порушено та не дотримано справедливого балансу між інтересами держави (суспільства) та інтересами відповідача, який в зв`язку з встановленою законодавчою забороною вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за зверненням особи, пов`язаної з державою-агресором, не мав реальної можливості як і на даний час, відчужити спірну земельну ділянку. При цьому той, факт, що відповідачка є громадянином держави - агресора, не є виправданням суспільного інтересу держави для втручання у право власності відповідачки на спірну земельну ділянку, якому державою Україна не було забезпечено реальної законодавчої можливості виконати свої обов`язки по відчуженню спірної земельної ділянки. Враховуючи вказані вище обставини справи та законодавство, яке регулює земельні правовідносини та право власності на землю, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 11.12.2023 представник відповідачки, адвокат Крикунов Олександр Володимирович, подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просив застосувати позовну давність, до вимоги Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури про конфіскацію земельної ділянки № 3220484401:02:019:0015 [PERSON] та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 13.12.2023 Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк подав до суду заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в якій просить відмовити у задоволення заяви про застосування строків позовної давності при розгляді вищевказаної цивільної справи. 13.12.2024 представник відповідачки, адвокат Крикунов Олександр Володимирович, подав до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, третя особа: [PERSON] , про встановлення початкової ціни продажу земельної ділянки та передачу земельної ділянки на земельні торги. 13.12.2023 судом постановлено ухвалу, про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача щодо прийняття зустрічного позову та про повернення зустрічного позову заявнику. 13.12.2023\~ судом постановлено ухвали, які занесені до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду відзиву на позовну заяву, про відмову у задоволенні клопотання щодо залишення позову без руху, про прийняття заяви представника відповідачки щодо застосування строків позовної давності та заперечень позивача на заяву відповідача щодо застосування строків позовної давності, та про відкладення підготовчого засідання на 24.01.2024 09:30 год. 14.12.2024 Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що доводи відзиву на позовну заяву повністю спростовуються матеріалами справи виходячи з наступного. Вказана позовна заява обґрунтована, окрім зазначених обставин у позовній заяві, тим, що відповідачка будучи іноземною громадянкою, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення - з 20.11.2017 по даний час, не відчужила її, тому є підстави для їх конфіскації у власність держави. Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 20.11.2017 [PERSON] зареєструвала право власності на 2/3 частки вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, таким чином, та була зобов`язана до 20.11.2018 відчужити вказану земельну ділянку. Згідно положень п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України, що діяли в період з 20.11.2017 по даний час, діяла заборона на продаж земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, земельна ділянка з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га, 2/3 частки якої перебуває у приватній власності відповідачки, має цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, вид використання: для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, вказана земельна ділянка не відноситься до земель - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому мораторій на її відчуження не діяв. Щодо того, що [PERSON] без реального поділу земельної ділянки не могла вчинити дії по її відчуженню, так як земля перебуває у спільній частковій власності, то, починаючи з 20.11.2018 по 28.02.2022 минуло вже більше одного року та в [PERSON] було достатньо часу щоб виконати вимоги ст. 81 ЗК України та відчужити належну їй частину земельної ділянки. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, доводи представника відповідачки про те, що без виділення своєї частки в натурі остання не могла відчужити її, є необґрунтованими. Як передбачено ст. 362 ЦК України, для здійснення такого продажу, [PERSON] лише мала письмово повідомити іншого співвласника земельної ділянки про свої наміри та не отримавши упродовж одного місяця відповіді про бажання викупу її частки, могла продати її будь-які особі. Щодо того, що у зв`язку із карантином COVID-19 строки передбачені ЦК України продовжувалися, а тому не закінчилися по даний час. Звертає увагу, що відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 20.11.2017 [PERSON] зареєструвала право власності на 2/3 частки вказаної земельної ділянки та вона була зобов`язана до 20.11.2018 відчужити вказану земельну ділянку. Перебіг строків, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, вперше був зупинений, у зв`язку з набранням чинності 02.04.2020 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», а тому з 20.11.2018 по 02.04.2020 минуло більше одного року та у відповідачки\~ було достатньо часу щоб виконати вимоги ст. 81 ЗК України та відчужити належну їй частину земельної ділянки. Щодо того, що постановою КМУ від 28.02.2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» вчинення нотаріальних дій особами, пов`язаними з державою агресором зупиняються, а тому відповідачка не має можливості відчужити земельну ділянку. Однак, ще 20.11.2017 [PERSON] зареєструвала право власності на 2/3 частки вказаної земельної ділянки і була зобов`язана до 20.11.2018 відчужити вказану земельну ділянку. Натомість постановою КМУ від 28.02.2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» вчинення нотаріальних дій особами, пов`язаними з державою агресором було зупинено з 28.02.2022. Тому, починаючи з 20.11.2018 по 28.02.2022 минуло більше одного року та в [PERSON] було достатньо часу щоб виконати вимоги ст. 81 ЗК України та відчужити належну їй частину земельної ділянки. Враховуючи викладене, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 02.01.2024 представник відповідачки, адвокат Крикунов Олександр Володимирович, подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач не визнає виявлені позивачем порушення ст. 13, 14, 41 Констатуй України, ст. 81, 145 ЗК України при використанні відповідачем зазначеної земельної ділянки та вважає, що підстави для безоплатної конфіскації у власність держави земельної ділянки відповідача, що набута на підставі права власності на спадщину після смерті її батька відсутні. Право власності на земельну ділянку відповідачка набула з 20.11.2017\~ після державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Однак, у подальшому й по даний час земельну ділянку нею самостійно не відчужено, оскільки вона має 2/3 частини земельної ділянки на праві спільної часткової власності без реального поділу земельної ділянки та виділення своєї частки в натурі, що унеможливлювало відчуження. Спірна земельна ділянка - це 2/3 частини спадщини, яка є об`єктом спільної часткової власності. Інша частина належить брату відповідачки - [PERSON] , який залучений до участі у справі в якості третьої особи. Крім того, законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. Тому, вимога позивача про безоплатну конфіскацію незаконна та не відповідає ст. 145 ЗК України, оскільки в даному випадку не забезпечується справедлива рівновага між державними (суспільним) інтересом ті приватним інтересом власника. Також, відповідачка фактично була позбавлена права на відчуження, оскільки земельна ділянка не була поділена. Правовий режим спільної часткової власності перешкоджає відповідачці розпоряджатися належним їй майном без погодження з іншим співвласником. Тому, доводи прокурора про те, що відповідачка могла відчужити земельну ділянку без виділення її в натурі та без погодження із сумісним власником не обґрунтовані. Щодо доводів прокурора про строк протягом якого відповідачка зобов`язана була відчужити земельну ділянку, вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідач не відчужила земельну ділянку до 20.11.2018, оскільки не мала можливості зробити це з поважної причини. Строки вчинення або не вчинення дій встановлені не лише для відповідачки, а також і для позивача. Отже, з 20.11.2018 тобто з дати, коли у відповідача виник обов`язок відчуження земельних ділянок, ГУ Держгеокадастру як уповноважений орган знав про порушене право, проте протягом трирічного строку до суду з позовом не звернувся. Також і на органи прокуратури у 2018-2021 роках було покладено функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів, а тому прокуратура області була зобов`язана і могла дізнатись про порушення строків відчуження земельних ділянок відповідачем. Отже, у зв`язку із фактом не відчуження відповідачем земельної ділянки протягом одного року з дати набуття права власності, строк позовної давності розпочався для ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області з 21.11.2018, а завершився 21.11.2021, а прокурор звернувся з цим позовом до суду 05.09.2023, тобто після спливу строку позовної давності. Поважної причини пропуску строку позовної давності прокурор у позовній заяві не зазначив. Тому, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 16.01.2024 на адресу суду надійшов запит Київського апеляційного суду про невідкладне направлення цивільної справи № 357/10810/23, у зв`язку надходженням апеляційної скарги [PERSON] , яка подана представником [PERSON] , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.12.2023. 16.01.2024 судом постановлено ухвалу, якою зупинено провадження у справі до перегляду в апеляційному порядку справи №357/10810/23 Київським апеляційним судом. 19.07.2024 постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.12.2023, залишено без змін. 05.09.2024 матеріали цивільної справи №357/10810/23 надійшли до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та передані для продовження розгляду 06.09.2024. 06.09.2024 судом постановлено ухвалу, якою поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 07.10.2024 11:30 год. 07.10.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 24.10.2024 14:00 год, за клопотанням представника відповідачки. 24.10.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 19.11.2024 14:00 год. Представник позивача прокурор Самборук Олександр Сергійович у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив конфіскувати у власність держави 2/3 частини земельної ділянки, яка належить на праві власності [PERSON] . Представник відповідачки, адвокат Крикунов Олександр Володимирович, у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та застосувати строк позовної давності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, письмові пояснення щодо спору та заяви процесуальних питань до суду не подав. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що відповідачка - [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ), зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , РФ, є громадянкою РФ (паспорт громадянина РФ серія та номер [NUMBER] , виданий 08.09.2010), [INFO] набула право власності на 2/3 частини земельної ділянки\~ із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га, що розташована на території Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованого у реєстрі за №3-1313, посвідченого 17.07.2010 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А., дублікат якого було посвідчено 20.11.2017, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 17, 19-20, 21-27). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №341489324 від 03.08.2023 (а.с. 15-16, 67-68), право спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га, зареєстровано 20.11.2017 за\~ [PERSON] на 2/3 частки вказаної земельної ділянки (індексний номер рішення 38228735 від 20.11.2017) та [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки. Згідно із Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості (а.с. 57-59), вартість земельної ділянки із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га, що знаходиться за адресою: с. Олійникова-Слобода, Білоцерківський район, Київська область, становить 39012,85 грн. З матеріалів справи (а.с. 28-31), вбачається, що заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звертався із запитом №50-4163 вих-23 від 08.05.2023 до Центрального міжрегіонального управління ДМС України в м. Києві та Київській області, щодо надання інформації про наявність громадянства України, втрати громадянства України, у зв`язку з набуттям іноземного громадянства, зокрема, стосовно відповідачки [PERSON] , та отримав відповідь від 10.05.2023, в якій зазначено, що інформація, стосовно наявності громадянства України, втрати громадянства України, щодо відповідачки відсутня. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами у визначених законом випадках. Представництво прокурором інтересів держави в суді відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. З матеріалів справи (а.с. 32-34, 35, 36, 37-42), вбачається, що заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури направив Головному управлінню Держгеокадастру у м. Киві та Київській області листа № 50-7879 вих-23 від 07.08.2023, в якому повідомив про виявлені порушення ст. 81, 145 Земельного кодексу України із вимогою вжити заходи щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, однак уповноваженим державним органом заходи щодо конфіскації земельної ділянки в дохід держави не вжито, листом №10-10-0.62-7640/2-23 від 22.08.2023 повідомлено окружну прокуратуру про неможливість звернення до суду із відповідним позовом, у зв`язку з неможливістю сплати судового збору, та проханням подання відповідного позову прокуратурою. Обґрунтування наведені прокурором у позовній заяві щодо представництва в суді, суд вважає достатніми для його звернення до суду, оскільки порушуються питання захисту інтересів держави, а інший державний орган, зокрема, Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, не здійснив ефективний захист інтересів держави щодо захисту її майнових прав. Таким чином, судом встановлено, що звернення Білоцерківської окружної прокуратури з позовом в інтересах держави в особі Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області повністю узгоджується з вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. Аналогічні висновки щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави викладено у постановах Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №910/11919/17, від 17.03.2021 року у справі № 264/7493/18. Згідно зі ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно положень ст. 14 Конституції та ст. 1 Земельного кодексу України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних земель. Згідно ч.1, 2 ст. 22 Земельного кодексу України,\~ землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України\~ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України\~ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. На час вирішення спору ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Суб`єктами права приватної власності на землю відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч.2 ст. 81 та інших норм Земельного кодексу України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Підстави набуття права власності на землю громадянами визначені у ст. 81 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч. 2, ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки вищевказаних категорій з наступних підстав: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Отже, єдиною законною підставою отримання у власність іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення є прийняття спадщини. Водночас, положення ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України містить обмеження щодо володіння землями сільськогосподарського призначення, прийнятими у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, та зобов`язує їх протягом року здійснити відчуження таких земель. Дане положення Закону було чинним на час набуття відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку. Вказана вище норма Закону є імперативною, і не дотримання таких приписів тягне за собою цивільну відповідальність, передбачену Законом. Так, за нормами земельного законодавства невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених Земельним кодексом України, є підставою для припинення права власності на земельну ділянку (пункт «е» ч.1 ст. 140 ЗК України). Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до пункт «в» ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч. 2 ст. 145 ЗК України). Ст. 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення ЄС від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені права іноземців щодо спадкування земельних ділянок сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року. Захищаючи права іноземців на отримання земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність шляхом спадкування, українським законодавством встановлений річний термін на відчуження такої земельної ділянки. Суд критично оцінює твердження представника відповідачки, викладені у заявах щодо спору, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних у них обставин до суду не надано та не спростовано доводи позивача. Як зазначено вище у рішенні, відповідачка [PERSON] , будучи іноземною громадянкою, у порядку спадкування набула право власності на 2/3 частини земельної ділянки\~ із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га, що розташована на території Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області, однак, протягом року після державної реєстрації права власності (20.11.2017), тобто до 20.11.2018 добровільно не відчужила земельну ділянку. Так, згідно положень п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України, в період з 20.11.2017 і на даний час, діє заборона відчуження на продаж земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та віднесені до земель з цільовим призначенням -\~ для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, земельна ділянка з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га, 2/3 частки якої перебувають у приватній власності [PERSON] , має цільове призначення -\~ для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується матеріалами справи та вказана земельна ділянка не відноситься до земель із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому, мораторій на її відчуження не діє. Також, слід зазначити, що п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, яким встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на дані правовідносини, оскільки положення ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України є імперативними, по що роз`яснено у Листі\~ Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 за № 10-71/0/4-13). Вимогами ст. 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 442/7505/4 вказав, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі та не як право на частину речі, а як частка в праві на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Таким чином, доводи відповідачки про те, що без виділення своєї частки в натурі вона не могла відчужити її є необґрунтованими, так як для здійснення такого продажу [PERSON] мала лише письмово повідомити іншого співвласника земельної ділянки ( [PERSON] ) про свої наміри та не отримавши упродовж одного місяця відповіді про бажання викупу її частки, могла продати її будь-які іншій особі. Крім того, починаючи з 20.11.2018 по 05.09.2023 минуло майже п`ять років, отже у [PERSON] було достатньо часу щоб виконати вимоги ст. 81 Земельного кодексу України та відчужити належну їй частину земельної ділянки. Твердження представника відповідачки, щодо того, що у зв`язку із карантином через COVID-19 строки передбачені ЦК України продовжувалися, а тому не закінчилися по даний час, також не заслуговують на увагу, адже відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] 20.11.2017 зареєструвала своє право власності на 2/3 частки вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язана була до 20.11.2018 відчужити вказану земельну ділянку, задовго до встановлення вказаних норм. Згідно п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Водночас, перебіг строків, перебіг строків, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, вперше був зупинений, у зв`язку з набранням чинності 02.04.2020 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та у відповідачки з 20.11.2018 по 02.04.2020 було достатньо часу, що виконати вимоги ст. 81 ЗК України. Щодо твердження відповідачки, про те, що вона не мала і не має можливості відчужити земельну ділянку, адже постановою КМУ від 28.02.2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» вчинення нотаріальних дій з особами, пов`язаними з державою агресором було зупинено, слід зазначити наступне. Так, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24.02.2022 було введено в Україні воєнний стан, який діє і на даний час. Натомість постановою Кабінету Міністрів України №164 від 28.02.2022 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» вчинення нотаріальних дій особами, пов`язаними з державою агресором зупинено з 28.02.2022, а починаючи з 20.11.2018 по 28.02.2022 минуло майже чотири роки протягом якого у [PERSON] було достатньо часу щоб виконати вимоги ст. 81 Земельного кодексу України та відчужити належну їй частину земельної ділянки. Таким чином, [PERSON] не виконала вимоги ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України та протиправно залишається власником частини земельної ділянки, яка не може перебувати у її власності згідно законодавства України. П. 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно із ст. 354 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Ч. 6 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що право власності відповідачки на 2/3\~ частини земельної ділянки, із цільовим призначенням: для¬ ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га, що розташована на території Узинської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області,\~ підлягає примусовому припиненню, шляхом конфіскації. З огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, які сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку, яку відповідачка незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення та ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, які незаконно використовуються іноземними громадянами, оскільки зазначений спосіб захисту чітко визначений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Конфіскація частки в праві на земельну ділянку у даному випадку переслідуватиме легітимну мету та є необхідною у демократичному суспільстві, оскільки порушуються законодавчі обмеження щодо перебування земель сільськогосподарського призначення у власності іноземців. Щодо заяви представника відповідачкит про застосування строків позовної давності до позовних вимог, слід зазначити наступне. Обґрунтовуючи заяву про застосування строку позовної давності представник зазначає, що [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.07.2010 за реєстровим №1313, серія № 3-557 виданий 20.11.2017, набула право власності на земельну ділянку площею 0,1783 га з кадастровим номером 3220484401:02:019:0015, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , з цільовим призначенням для¬ ведення особистого селянського господарства та 20.11.2017 здійснено запис про право власності на 2/3 частки земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. До Держгеокадастру у порядку інформаційної взаємодії надходять відомості про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки з кадастровим номером. Відповідно до функцій електронних послуг, які надає Держгеокадастру, система автоматично надає відомості про права власності на землю та дату їх набуття. До поземельної книги Управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі Київської області, 21.11.2017 внесені відомості № 004 про земельну ділянку відповідача з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га. Таким чином, у ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області були у наявності та доступі відомості про державну реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку з кадастровими № 3220484401:02:019:0015 з 21.11.2017. Отже, з 20.11.2018, тобто з дати, коли у відповідача виник обов`язок відчуження земельних ділянок, ГУ Держгеокадастру як уповноважений орган знав про порушене право, проте протягом трирічного строку до суду з позовом не звернувся. У зв`язку із фактом не відчуження відповідачкою земельної ділянки протягом\~ одного року з дати набуття права власності, строк позовної давності розпочався для ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області з 21.11.2018 та завершився 21.11.2021. А як вбачається з ухвали суду Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звернувся з цим позовом до суду 05.09.2023, тобто\~ з пропуском трирічного строку. Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк подав до суду заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в яких зазначив, що 20.11.2017 [PERSON] зареєструвала право власності на 2/3 частки вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення 38228735 від 20.11.2017). Зазначає, що лише з самого факту реєстрації 21.11.2017 в поземельній книзі права приватної власності на земельну ділянку за [PERSON] , про який вказує адвокат, не можливо встановити порушення вимог законодавства. Як вбачається зі справи та підтверджується її матеріалами, листом від 07.08.2023 Білоцерківською окружною прокуратурою надіслано повідомлення до ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про виявлені порушення. Разом з тим, ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 22.08.2023 повідомлено, що порушення, виявлені прокурором підтвердилися, однак просять Білоцерківську окружну прокуратуру, самостійно заявити відповідну позовну заяву до суду. Таким, чином лише за результатами комплексного аналізу вказаних листів, а також інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповіді ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 10.05.2023 встановлено факт порушень вимог земельного законодавства. Таким чином, початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту коли прокуратурі стало відомо про порушення вимог законодавства, а саме з 07.08.2023 - дати направлення листа до ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про виявлені порушення. Отже, вимоги Білоцерківської окружної прокуратури у даній справі заявлені з дотриманням строку позовної давності. Крім цього, якщо навіть взяти до уваги доводи викладені в заяві про застосування позовної давності про те, що 20.11.2018, коли у відповідача виник обов`язок відчужити земельну ділянку, є саме днем початку перебігу трирічного строку позовної давності, то останній мав би завершитися 21.11.2021. Однак, перебіг строків, передбачених, зокрема, статтям 257, 258, ЦК України, був зупинений, у зв`язку з набранням чинності 02.04.2020 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким були внесені зміни п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. З 30.06.2023 постановою КМУ №651 від 27.06.2023 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено карантин. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, який затверджений Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введено правовий режим воєнного стану, який неодноразово продовжувався та триває на даний час. Крім цього, згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Вказані зміни внесені Законом № 2120-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022. Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним та тим, що в Україні на даний час діє воєнний стан, вказана позовна заява подана Білоцерківською окружною прокуратурою в межах строків позовної давності. Тому, просив відмовити у задоволенні заяви\~ про застосування строків позовної давності при розгляді вищевказаної цивільної справи. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України ). Відповідно до норми ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, Законом України «Про прокуратуру» та ч. 2, 3 ст. 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (ч. 4, 5 ст. 56 ЦПК України). Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 12 квітня 2017 року (№ 6-1852цс16) і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц. Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» одним із основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.. Ст. 30 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що Державний земельний кадастр та Державний реєстр речових прав на нерухоме майно за допомогою програмних засобів ведення інформаційних систем забезпечують у режимі реального часу отримання: органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зареєстровані речові права на земельні ділянки, їх обтяження, а також про ціну (вартість) земельних ділянок, речових прав на них чи розмір плати за користування земельною ділянкою. Інформація Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отримана центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, може зберігатися та використовуватися для забезпечення виконання покладених на нього повноважень, у тому числі для ведення обліку земель. Так, в порядку інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно до Державного земельного кадастру 21.11.2017 були внесені відомості про набуття іноземною громадянкою [PERSON] права власності на земельну ділянку, що підтверджується копією поземельної книги Управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі Київської області, до якої 21.11.2017 внесені відомості № 004 про земельну ділянку відповідачки з кадастровим номером: 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га (а.с. 21-27). Однак, слід зазначити, що з самого лише факту реєстрації 21.11.2017 в поземельній книзі права приватної власності на земельну ділянку за [PERSON] не можливо встановити факт порушення вимог законодавства. Як вбачається поземельної книги Управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі Київської області, 02.03.2021 були внесені відомості №005 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3220484401:02:019:0015, площею 0,1783 га. Крім того, ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 22.08.2023 було повідомлено, що порушення, виявлені прокурором, та самим Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління, в межах визначених повноважень, було здійснено заходи державного контролю за використанням та охороною земель, в зоні яких були встановлені порушення земельного законодавства. Отже, вимоги Білоцерківської окружної прокуратури у даній справі заявлені з дотриманням строку позовної давності. Також, згідно п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами внесеними постановою КМУ від 19.08.2022 №928) встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Таким чином, враховуючи вказані обставини, позовна давність (три роки) не сплинула і тривала щонайменше аж до закінчення дії карантину в Україні. Також, згідно п. 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Так, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан, який діє і на даний час. Таким чином, враховуючи вказані обставини, позовна давність (три роки) на даний час не сплинула і буде тривати щонайменше аж до закінчення дії воєнного стану в Україні. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ст.\~ 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При поданні даного позову за рахунок бюджетних коштів Київської обласної прокуратури, було сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн (а.с. 1), тому з відповідачки на користь Київської обласної прокуратури стягуються вказані судові витрати.

Outcome: approved