Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

29.07.2024 року до даного складу суду на підставі ухвали судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12.06.2024 року, яка набула чинності 27.06.2024 року, про зміну підсудності справи на підставі п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України надійшла вказана цивільна справа, яка раніше була направлена до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з Київського районного суду м. Харкова від 06.05.2024 року, яка набула чинності 22.05.2024 року, про зміну підсудності справи, відповідно до вимог якоїпозивач в особі свого представника за посадою просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №010/0245/82/0518476 від 26.04.2016 року, укладеним між відповідачем та АТ «Райффайзен банк Аваль», вимоги за яким спочатку передані первинним кредитором товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» на підставі договору відступлення права вимоги від 30.11.2021 року №114/2-47, а вже до позивача вимоги за вказаними договорами перейшли від другого кредитора на підставі договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, на суму 103994,54 грн. з яких: 44322,76 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 35792,14 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 10.01.2023 року, та 23879,64 грн. - заборгованість за відсотками у період з 30.11.2021 року до 22.03.2024 року, а також 3028,00 грн. - витрат по сплаті судового збору та 25000,00 грн. - витрат на правову допомогу, які складаються з 4000,00 грн. - витрат на надання усної консультації з вивченням документів, 6000,00 грн. - підготовка пропозицій та 15000,00 грн. - витрати на складання позовної заяви для подання до суду. Позивач у позовній заяві також надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді від 05.08.2024 року справа була прийнята судом до свого провадження та відкрито провадження з наданням сторонам часу для подання усіх заяв по суті позову (а.с.63-64). Повідомленням від 15.08.2024 року на адресу адвоката Шафоростова Валентина Олександровича суддею було відмовлено вказаному адвокату саме як самозайнятій особі у доступі до матеріалів справи Електронним судом, оскільки наданий суду ордер був виданий адвокатським бюро «Валентина Шафоростова» як юридичною особою приватного права, і саме вказана юридична особа має виключне право для доступу до матеріалів справи, у тому числі засобами Електронного суду (а.с.69). 20.08.2024 року під час знаходження судді у частині щорічної основної відпустки на адресу суду з боку відповідача (який набув таку можливість) надійшла заява про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу (а.с.70). Як доказ наналежності долучених до позовної заяви додатків був наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором, який є нечитабельним (а.с.71-72), і який приєднаний до матеріалів справи в Електронному суді. Ухвалою судді від 27.08.2024 року справу було повернуто до канцелярії Первомайського міськрайонного суду Харківської області для сканування матеріалів справи в належному вигляді в Електронному суді, визнана частково ухвала від 05.08.2024 року про прийняття справи до свого провадження та відкриття провадження у справі в частині визначення строку для відповідача для подання відзиву, а для сторін - інших заяв по суті позову такою, що втратила чинність (а.с.73-74). 28.08.2024 року канцелярія суду здійснила необхідні дії щодо належного сканування матеріалів справи в Електронному суді та повернула справу головуючому по справі. Ухвалою судді від 29.08.2024 року про визначення подальшого руху справи встановлено, що розгляд справи продовжується зі стадії відкриття провадження у справі, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову та встановлений строк для подання відповідних заяв по суті (а.с.78). 16.09.2024 року на адресу суду надійшов поданий 13.09.2024 року поза межами робочого часу суду документ під назвою відзив з боку адвоката Шафоростова Валентина Олександровича як самозайнятої особи, в якому вказана особа проти позову заперечувала (а.с.83-87). 18.09.2024 року з боку самозайнятої особи адвоката Шафоростова Валентина Олександровича надійшла заява про відсутність внесення даних про нього саме як самозайнятої особи до даних справи (а.с.90). 19.09.2024 року від адвоката Шафоростова Валентина Олександровича надійшла заява про те, що він саме як самозайнята особа може цілком вільно представляти інтереси відповідача безвідносно того, що наданий суду ордер на представлення інтересів відповідача був виданий саме юридичною особою - адвокатським бюро «Валентина Шафоростова» (а.с.96-97). 25.09.2024 року з боку позивача до суду надійшли письмові пояснення, надані як контраргументи на відзив, з метою спростування даних відзиву, заявлених відповідачем, враховуючи пропуск строку для подання такої заяви по суті позову як відповідь на відзив (а.с.100-103). Ухвалою судді від 26.09.2024 року з метою встановлення можливості саме адвоката Шафоростова Валентина Олександровича саме як самозайнятої фізичної особи брати участь у справі замість юридичної особи - адвокатського бюро «Валентина Шафоростова», ордер якох був наданий для представлення інтересів відповідача, було направлено запит на адресу найвищого органу адвокатського самоврядування - недержавної некомерційної професійної організації «Національної асоціації адвокатів України» в особі Ради адвокатів України (а.с.108-109) 07.10.2024 року на адресу суду від представника за законом як голови недержавної некомерційної професійної організації «Національної асоціації адвокатів України» в особі Ради адвокатів України Ізовітової Лідії Павлівни на адресу суду надійшло відповідне роз`яснення, в якому на поставлене судом питання не було надано простої та вичерпної відповіді (так чи ні), а лише перераховано багаточисленні норми Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» без жодної змістової та конкретної наповненості (а.с.115-119). 07.11.2024 року на адресу суду від фізичної самозайнятої особи адвоката Шафоростова Валентина Олександровича надійшли документ під назвою «письмові пояснення», в яких надавалися контраргументи на письмові пояснення позивача від 25.09.2024 року (а.с.121-125). Інші заяви, клопотання у справі від сторін та їх представників не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Первинно суд зазначає, що у відповідача у справі наявний лише один представник - це адвокатське бюро «Валентина Шафоростова» як юридична особа приватного права (код ЄДРПОУ - 43840753), доступ у якого до матеріалів справи в Електронному суді наявний з 15.08.2024 року. З 14.08.2024 року, після реєстрації відповідача в електронному суді, такий доступ має і відповідач [PERSON] . Враховуючи фактично формальне без чіткої відповіді на поставлене судом питання надання роз`яснення недержавної некомерційної професійної організації «Національної асоціації адвокатів України» в особі Ради адвокатів України щодо можливості адвоката Шафоростова Валентина Олександровича брати участь у справі як самозайнятої особи (РНОКПП - [NUMBER] ), суд встановлює, що у вказаної особи не було та не має прав для представлення інтересів відповідача у даній справі, оскільки єдиний документ на представлення інтересів відповідача - ордер серії АХ №1202400 - виданий саме юридичною особою адвокатським бюро «Валентина Шафоростова» та Шафоростов Валентин Олександрович може бути саме представником вказаної юридичної особи (оскільки адвокатське бюро створюється лише одним адвокатом). Відповідно вказана фізична особа не має і права на доступ до матеріалів справи, оскільки суду не наданий ордер саме від його імені як самозайнятої особи на участь у справі. Вказане відповідає усталеній практиці даного складу суду, не є формальним підходом для доступу до матеріалів справи з боку уповноважених представників та відповідає вимогам діючого процесуального законодавства (хто видав ордер на ім`я адвоката, той і є представником учасника справи, враховуючи наявність у адвокатів трьох видів діяльності, які вони можуть обрати: самозайнята особа, адвокатське бюро чи адвокат у адвокатському об`єднанні). Доказом вказаної позиції суду є те, що роз`яснення на адресу суду надавала на фізична особа Ізовітова Лідія Павлівна особисто, хоча всім, хто цікавиться, відомо, що вона є головою як Ради адвокатів України і відповідно недержавної некомерційної професійної організації «Національної асоціації адвокатів України», а саме Ізовітова Лідія Павлівна як представник Ради адвокатів України і недержавної некомерційної професійної організації «Національної асоціації адвокатів України». Як тільки вказаний найвищий орган адвокатського самоврядування вирішить постале в даній справі питання, тоді лише можна бути допускати самозайнятих осіб до участі у справі як представників юридичних осіб - адвокатських бюро. Враховуючи викладене та принципову та таку, яка не грунтується на нормах процесуального закону позицію адвоката Шафоростова Валентина Олександровича як самозайнятої особи (РНОКПП - [NUMBER] ), а саме подання усіх заяв у справі в даному складі суду від свого імені, а не від імені адвокатського бюро «Валентина Шафоростова» як юридичної особи (код ЄДРПОУ - 43840753), відзив на позовну заяву та письмові пояснення від 07.11.2024 року судом визначаються як неналежні докази, оскільки були подані не представником відповідача, а тому до уваги судом не приймаються. Відповідно судом не приймається до уваги і письмові пояснення позивача від 26.09.2024 року, оскільки вони по своїй правовій суті є запереченням на відзив, який, як було зазначено вище, судом до уваги при розгляді справи не приймається. Враховуючи викладене справа розглядається виключно на підставі первинно поданої позовної заяви та доданих до неї документів з урахуванням позиції позивача про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі та позиції відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 26.04.2016 року між відповідачем та публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №010/0245/82/0518476, відповідно до якого відповідачу було відкрито рахунок та видано банківську картку з оплатою за користування коштами первинного кредитора у розмірі 45% річних на суму залишку заборгованості строком 48 місяців з можливістю пролонгації за погодженням сторін (а.с.4-9). Відповідач отримав від первинного кредитора відповідну банківську картку (а.с.10). Жодних доказів строку виданої або виданих карток первинним кредитором, встановленому по них ліміту кредитних коштів суду позивачем надано не було. 30.11.2021 року між першим кредитором та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №114/2-47 (а.с.17-19), відповідно до якого вимоги щодо відповідача перейшли другому кредитору на суму 57929,24 грн., з яких 44322,76 грн. - сума заборгованістю за основною сумою боргу та 13606,48 грн. - сума заборгованості за процентами за користування кредитом, враховуючи сума боргу по договору 23900,00 грн., що підтверджується як копіями акту приймання-передавання реєстру боржників (а.с.20, зворотній бік-21), так і витягом з реєстру боржників щодо відповідачки (а.с.22), враховуючи, що другий кредитор виконав умови договору факторингу від 30.11.2021 року, сплативши обумовлену в договорі ціну фінансування (п.3.1) для того, аби він міг вважатися таким, який прийняв відповідні вимоги, включаючи відповідача (а.с.20). 10.01.2023 року між другим кредитором та позивачем по справі був укладений договір відступлення прав вимоги №10-01/2023, відповідно до якого позивач набув права вимоги до відповідача (а.с.23-25), відповідно до якого вимоги щодо відповідача перейшли третьому кредитору на суму 80114,90 грн., з яких 44322,76 грн. - сума заборгованості за основним зобов`язанням та 35792,14 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, що підтверджується як копією витягу з реєстру боржників (а.с.28), так і самим реєстром боржників, укладеними між другим кредитором та позивачем (а.с.26-27). Слід зазначити, що відповідно до п.п.7.2 договору відступлення права вимоги від 10.01.2023 року №10-01/2023 було зазначено, що відповідні вимоги позивач може оплатити другому кредитору на протязі 1065 календарних днів з дня укладання договору, тобто на час подання позову позивач вказані вимоги не оплатив, що, у той же час, не є його обов`язком, який впливає на розгляд справи по суті. Вирішуючи справу по суті, суд зазначає, що вимоги до відповідач позивач отримав у визначений законодавством спосіб, оскільки міг придбавати вказані вимоги як фінансова установа з відповідною ліцензією на час їх придбання. Усі необхідні документи для підтвердження факту набуття права вимоги до відповідача, передбачені діючим законодавством, позивач суду надав. В той же час погодитися з тим, що як первинний кредитор, так і другий кредитор, так і позивач як третій кредитор могли нараховувати проценти за користування кредитом позивачу після 26.04.2020 року суд не може, оскільки це протирічить укладеному між первинним кредитором та відповідачем умовам договору від 26.04.2016 року. Зокрема, відповідно до п.1.4 договору встановлений строк дії договору, п.2.1 встановлені умови, за яких договір може бути припинений за правом виключно первинного кредитора. Як вбачається з наданого суду розрахунку заборгованості первинного кредитора станом на 27.04.2020 року відповідач мав заборгованість перед первинним кредитором у розмірі 29778,23 грн. Вважати при цьому, що первинний кредитор в порушення вимог п.9.4 договору пролонгував його дію неможна, оскільки це порушить баланс інтересів сторін, передбачених Законом України «Про споживче кредитування» у відносинах із споживачами - фізичними особами. А тому суд встановлює, що в дійсності договір припинив свою дію 26.04.2020 року, підстав для його автоматичної пролонгації не було, інтереси первинного кредитора, другого кредитора та позивача в подальшому були забезпечені виключно нормами ч.2 ст.625 ЦК України. Підставою цього суд встановлює відсутність жодних доказів про сплату відповідачем коштів позивачу у період після 26.04.2020 року, відсутність наданої позивачем інформації про видані кредитні картки первинним кредитором, строк їх дії, блокування чи не блокування рахунку позивача, встановленні кредитні ліміти тощо. Надана суду виписка по рахунку відповідача з боку позивача у період з 21.01.2021 до 30.11.2021 року, хоч і є первинним бухгалтерським документом, однак стосується виключно періоду після припинення договору, не підтверджує жодних самостійних виплат відповідачем на користь первинного кредитора, що б можна було класифікувати як дію відповідача, яка підтверджує факт пролонгації договору між сторонами. Вказівка про дії про рахунку з метою надходження коштів 17.02.2021 року не пов`язана з переводом коштів відповідачем та стосується розблокування раніше арештованих коштів на рахунку, тобто не є дією на підтвердження факту сплати відповідачем коштів позивачу. Сама надана виписка лише встановлює факт заборгованості на продовження нарахування на неї процентів, що суд вже визнав неправомірною дією первинного кредитора, відповідно вказаний доказ як належний суд при розгляді справи не приймає (а.с.10, зворотній бік - 11). Інші докази можливості пролонгації та згоди на це відповідача позивач не надав, хоча в цій частині саме він повинен довести вказану обставину. В той же час відповідач не зміг довести той факт, що він не користувався коштами первинного кредитора у період 26.04.2016 року - 26.04.2020 року, зокрема спростувати наданий розрахунок у період з 05.05.2016 року - до 27.04.2020 року, в частині надходження та зняття коштів, нарахувань процентів та інших платежів, відповідно до умов укладеного договору (страхування, комісії за зняття готівки тощо). В цій частині вимоги подання доказів процесуальний закон повністю покладає на відповідача. Тому суд встановлює, що відповідач має борг за усіма видами платежів, включаючи тіло кредиту, проценти, комісії, страховки тощо, за договором від 26.04.2016 року станом на 26.04.2020 року у розмірі 29778,23 грн., які і повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що суд задовольняє позовні вимоги частково у сумі 29778,23 грн. із 103994,54 грн. заявлених, що становить 28,63% із заявлених, відповідно з відповідача на користь позивача слід стягнути 28,63% від сплаченого судового збору за звернення до суду, що складає 866,92 грн. із 3028,00 грн. сплачених. В той же час суд не погоджується із заявленими вимогами щодо стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вважає такі витрати не справедливими та не розумними. Згідно договору №02-01/2023 від 02.01.2023 року про надання правничої допомоги між адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс» та позивачем укладено договір про надання правничої допомоги (далі - Договір про правову допомогу)(а.с.39, зворотній бік - 40). Відповідно до п. 4.1 Договору про правову допомогу вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору. Згідно із заявкою на надання юридичної допомоги №1671 від 07.02.2024 року в даній справі, сторони Договору про правову допомогу погодили витрати в даній конкретній справі у розмірі 25000,00 грн., які складаються із 4000,00 грн. - усна консультація з вивиченням документів, 6000,00 грн. - підготовка пропозицій та 15000,00 грн. - складання позовної заяви до суду (а.с.43). Вказані послуги були оплачені позивачем АО «Лігал ассістантс» до платіжної інструкції №413000009 від 09.02.2024 року, де сума була зазначена у розмірі 59000,00 грн. без зазначення, що до цієї суми входять і витрати за заявкою на надання юридичної допомоги №1671 від 07.02.2024 року, що не спростовує той факт, що вказана сума у дані витрати не входила (а.с.42). Підставою цього стало підписання акту №4 про надання юридичної допомоги від 13.02.2024 року на вищевказану суму 25000,00 грн., витяг з якого наданий суду (а.с.44). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial