Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

14 грудня 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., в якому просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 20 квітня 2021 року між нею і відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим номером 382, а також відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути з відповідачки судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1073,60 грн., судового збору за заяву про забезпечення позову в сумі 536,80 грн. та витрат на правову допомогу адвоката, розмір яких буде визначено на момент закінчення розгляду справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченому Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30 березня 1993 року за р.№2-826 їй належала на праві власності квартира [ADDRESS] . В зазначений квартирі вона зареєстрована і проживає з моменту купівлі по теперішній час. У шлюбі наразі не перебуває, мала двох синів, які померли: [PERSON] [INFO] і [PERSON] 25.03.2021 року. За життя її сина [PERSON] , в квартирі було розпочато демонтажні роботи і проживання в ній стало утрудненим. У квітні 2021 року позивачка захворіла на короновірусну хворобу і їй треба була допомога. У цей час їй запропонувала підтримку, в тому числі закінчити розпочатий ремонт в квартирі, колишня дружина племінника відповідачка [PERSON] . До цього позивачка ніяких відносин з нею не підтримувала. 20 квітня 2021 року [PERSON] наполягла поїхати до нотаріуса для переоформлення квартири на її ім`я, пояснюючи це тим, що вкладання своїх коштів в ремонт вона пов`язує з набуттям права власності на квартиру, при цьому це не зашкодить проживанню позивачки в квартирі. У зв`язку з тим, що у позивачки помер син і сама вона перебувала в хворобливому стані, мала підвищену температуру тіла, була впевнена, що помре, так як у неї було діагностовано лівобічну полісегментарну пневмонію, тому доля квартири, яка могла б після її смерті залишитись безхазяйною, її в цьому стані не турбувала, і вона не заперечувала проти переоформлення права власності на квартиру на відповідачку. Прочитавши договір, позивачка зрозуміла, що власником квартири буде [PERSON] , але її із квартири ніхто не виселяє і оплачувати за комунальні послуги буде відповідачка. Крім того, вона має право розірвати цей договір в разі вчинення з боку відповідачки якихось протиправних дій. Позивач вважає, що якби вона не перебувала в стані тяжкої небезпечної для життя хвороби, то могла б більш критично оцінити пропозицію [PERSON] щодо переоформлення квартири, яка є її єдиним житлом, і відмовилась би від укладення договору дарування. Таким чином, договір дарування було укладено нею під впливом збігу тяжких обставин смерті сина [PERSON] та перебування в хворобливому стані внаслідок короновірусної хвороби. Очевидно, що відчуження квартири безоплатно фактично чужій людині, без отримання будь-якої компенсації навіть нематеріального характеру, є таким, що здійснено на вкрай невигідних для позивачки умовах. Одразу після підписання договору дарування відповідачка з метою продовження ремонту в квартирі купила лінолеум та водонагрівач, шпалери на спальню, але на цьому її участь в ремонті закінчилась. Допомоги в лікуванні позивачці [PERSON] взагалі не надала. Після того, як позивачка вилікувалась, то за свої кошти та власними силами завершила ремонтні роботи, скориставшись банківською кредитною карткою. Крім того, позивачка весь цей час самостійно оплачує комунальні послуги. Вона неодноразово зверталась до відповідачки з проханням позасудовим шляхом оформити розірвання договору дарування і повернути їй квартиру, на що та відмовила. За таких обставин, позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 28.12.2023 року відкрито провадження по справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження і з метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочати підготовче провадження у справі. 19\~січня 2024\~року до\~канцелярії суду\~надійшов відзив\~від представника\~відповідачки,\~в якому\~вона просить\~суд у\~задоволенні позову\~відмовити повністю,\~посилаючись на\~те,\~що 21\~квітня 2007\~року між\~ [PERSON] \~і [PERSON] ,\~який є\~племінником позивачки,\~було укладено\~шлюб,\~від якого\~вони мають\~двох неповнолітніх\~дітей.\~Вказаний шлюб\~було розірвано\~09\~жовтня 2019\~року на\~підставі рішення\~Ленінського районного\~суду м.\~Запоріжжя.\~Про ці\~всі обставини\~позивачці було\~добре відомо.\~Крім того,\~позивачка знала,\~що 22\~листопада 2020\~року відповідачка\~народила третю\~дитину від\~іншого чоловіка,\~з яким\~пізніше уклала\~шлюб.\~Після розірвання\~шлюбу 07\~травня 2021\~року відповідачка\~відновила своє\~дівоче прізвище\~« [PERSON] ».\~Як під\~час перебування\~у шлюбі\~з племінником\~позивачки,\~так і\~після його\~розірвання,\~відповідачка завжди\~підтримувала з\~позивачем добрі\~стосунки,\~навідувала її\~разом із\~дітьми,\~за можливості\~їй допомагала,\~в тому\~числі матеріально.\~Позивачка самостійно\~запропонувала в\~одну із\~зустрічей із\~відповідачкою укласти\~оспорюваний договір.\~Своє рішення\~позивачка мотивувала\~тим,\~що хотіла\~переїхати та\~в подальшому\~жити не\~в місті\~і,\~що вона\~засуджує поведінку\~свого племінника,\~який відмовляється\~розділити спільне\~майно і\~виплачувати аліменти\~на дітей.\~Позивачка виказувала\~побоювання,\~що коли\~вона переїде,\~квартирою заволодіє\~її племінник\~і його\~батьки.\~Саме тому\~ [PERSON] \~запропонувала укласти\~договір дарування\~квартири з\~відповідачкою,\~яка може\~зберегти майно\~і в\~подальшому ця\~квартира буде\~передана дітям\~останньої,\~які є\~двоюрідними онуками\~позивачки.\~Сторони погодили\~між собою,\~що деякий\~час після\~укладення договору\~дарування,\~позивачка продовжить\~проживати у\~квартирі і\~сплачувати комунальні\~послуги.\~Також позивачка\~захотіла не\~зніматись з\~реєстрації,\~оскільки це\~могло б\~призвести до\~несвоєчасного отримання\~нею пенсії.\~Відповідачка погодилась\~на такі\~умови,\~оскільки сама\~більшість часу\~проживала в\~місті Луцьк.\~Після досягнення\~усіх домовленостей\~сторони призначили\~день вчинення\~правочину.\~21\~квітня 2021\~року позивачка\~самостійно прибула\~до нотаріуса\~і забезпечила\~присутність її\~колишнього чоловіка\~для укладення\~договору дарування.\~Оспорюваний договір\~дарування було\~укладено 21\~квітня 2021\~року,\~а з\~позовом до\~суду позивачка\~звернулась лише\~у середині\~грудня 2023\~року.\~ [PERSON] \~у позовній\~заяві вказує,\~що зверталась\~до відповідачки\~з вимогою\~про розірвання\~договору,\~однак жодних\~доказів на\~підтвердження цього\~не додає.\~При цьому\~відповідачка стверджує,\~що позивачка\~жодного разу\~до неї\~не зверталась\~з такою\~вимогою,\~а лише\~казала про\~те,\~що бажає\~ще деякий\~час проживати\~у квартири,\~оскільки плани\~по її\~переїзду дещо\~змінюються,\~у зв`язку\~із війною.\~Надана позивачкою\~виписка від\~17\~листопада 2023\~року жодним\~чином не\~підтверджує факту\~існування тяжких\~обставин,\~викликаних хворобою,\~оскільки [PERSON] \~лікувалась амбулаторно,\~тобто вдома,\~отримувала лікування\~пігулками та\~вітамінами.\~Отже,\~короновірусна хвороба\~у неї\~проходила у\~доволі легкій\~формі,\~що не\~потребувало її\~госпіталізації,\~підключення до\~ШВЛ та\~більш складного\~лікування. Щодо смерті сина [PERSON] , то позивачка не знаходилась на його утриманні, щоб вважати його смерть, як втрату годувальника. Відповідачці відомо, що [PERSON] із сином фактично не спілкувалась та навіть не була присутня у нього на похороні і не займалась його організацією. Тому доводи позивачки, що факт смерті сина є тяжкою обставиною відповідно до статті 233 ЦК України є також необґрунтованими. Крім того, за договором дарування обдарований безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином встановлюється обов`язок обдарованого вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію, а отже правочин не може вчинятись на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що цей правочин не є оплатним. Тому договір дарування не може визнаватись недійсним на підставі положень статті 233 ЦК України. Позивачкою не вказано і не надано відповідних доказів, яким чином вчинення нею оспорюваного правочину призвело до усунення або зменшення тяжких обставин, на які вона посилається, а саме: смерть сина та короновірусна хвороба. Крім того, відповідно до пункту 17 договору дарування, вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків нотаріусом сторонам роз`яснено. Сторони підтверджують, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та не є фіктивним і удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов цього договору, вони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожної зі сторін. Таким чином, слідує висновок, що позивачкою не доведено наявність обставин для визнання договору дарування недійсним на підставі положень статті 233 ЦК України, а отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю (а.с.73-76). Ухвалою суду від 29.01.2024 року підготовче провадження по цивільній справі 333/11214/23 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. 29 січня 2024 року до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив від представниці позивачки, в якому остання зазначила, що твердження відповідачки про те, що позивачка сама запропонувала їй укласти договір дарування квартири не відповідає дійсності. Наміру залишати квартиру назавжди, тим більше продавати її у [PERSON] ніколи не було. Проживати постійно з сином [PERSON] вона не бажала і не мала можливості, оскільки той свого власного житла не мав. В майбутньому саме він мав отримати право власності в порядку спадкування на належну позивачці квартиру. Відповідачка зазначає, що позивачка хотіла переїхати до Вільнянського району, щоб в подальшому жити не в місті. Але ж для цього позивачка мала б придбати інше житло, для чого потрібні кошти, що суперечить, як зазначено [PERSON] у відзиві, наявності у неї наміру безоплатно віддати належну їй квартиру. До речі, про відсутність наміру виїжджати з квартири на інше місце проживання свідчить і той факт, що у тексті договору дарування взагалі не прописаний обов`язок дарувальника звільнити подаровану квартиру та знятися з реєстрації. Домовленість про продовження сплати позивачкою комунальних послуг суперечить п.5 договору дарування, де дарувальник зобов`язується передати обдарованій всі документи та п.8 (абзац 2) договору, в якому зазначено, що обдаровувана, з моменту набуття права власності на квартиру, як власник, у повному обсязі бере на себе тягар її утримання. Щодо твердження відповідачки про те, що позивач не спілкувалася з сином, не була присутня на його похороні, то таке твердження спростовується тим, що відповідачка майже ніколи не бувала в квартирі позивачки і не була присутня на похоронах [PERSON] . На підтвердження участі позивачки в похованні сина до відповіді на відзив долучено копію довідки КП «Ритуал», в якій замовником зазначено [PERSON] . На спростування твердження відповідачки про те, що [PERSON] не зверталась до неї з приводу розірвання договору дарування позасудовим шляхом надано скріншот повідомлень позивачки на номер телефону відповідачки. Крім того, ні відповідачка, ні її представник не є особами з медичною освітою і не повноважені робити висновки щодо стану здоров`я позивачки. Також [PERSON] не вживала жодних заходів для отримання згоди колишнього чоловіка на укладення договору дарування, не бачила його ні до укладення договору, ні при його оформленні. Про наявність його згоди її було проінформовано нотаріусом. У судове засідання позивачка і її представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно і належним чином, представник позивачки надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без їхньої участі. Відповідачка і її представник у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, представник відповідача надала суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без їхньої участі, у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши у попередніх судових засіданнях пояснення позивачки і відповідачки, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 20 квітня 2021 року між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим номером 382, згідно з умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність обдарованої, а [PERSON] прийняла від [PERSON] у власність як дарунок квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (сорок два), загальною площею 65,8 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м. (а.с.9-10). Відчужувана квартира належала дарувальнику на праві приватної власності на підставі, договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30 березня 1993 року за реєстром № 2-826 (а.с.157-158, 159). Відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданим 26.03.2021 року Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції у Запорізькій області (а.с.14), [INFO] помер [PERSON] , матір`ю якого згідно з витягом з Державного реєстру цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження була [PERSON] (а.с.16). На підставі довідки КП «Ритуал» ХМР від 27.03.2021 року, [PERSON] був підданий кремації 27.03.2021 року в крематорії м. Харкова, замовник [PERSON] (а.с.118). Згідно з випискою із медичної картки амбулаторного хворого (а.с.20-21) судом встановлено, що 12.04.2021 року [PERSON] звернулася до сімейного лікаря, у зв`язку з поганим почуттям, їй було встановлено діагноз: короновірусна хвороба. 26.04.2021 року [PERSON] повторно звернулася у зв`язку з появою дискомфорту в грудній клітці, задишки, кашель малопродуктивного характеру. 27.04.2021 року встановлення ускладнення у вигляді лівобічної полісегментарної пневмонії. З довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 07.12.2023 року, вбачається, що [PERSON] у період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року здійснювала платежі на оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а.с.24-32). Із наданих позивачкою копій платіжних інструкцій вбачається, що [PERSON] у період з 30.11.2023 року по 11.12.2023 року здійснювала платежі на оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а.с.33-50). Відповідно до свідоцтва про зміну імені, серії [NUMBER] , виданого 07.05.2021 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), [PERSON] змінила 07.05.2021 року прізвище на « [PERSON] », про що складено відповідний актовий запис №20 (а.с.88). Із переглянутої у судовому засіданні інформації з флеш-носія, наданого відповідачкою, де містяться фото і відео із сімейного архіву, судом встановлено, що на святкуванні дня народження позивачки [INFO] , 22.11.2022 року і 15.05.2023 року між відповідачкою і позивачкою були добрі відносини (а.с.130-137). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що позивачка є матір`ю його покійного друга [PERSON] . Знайомий з ним був приблизно10-12 років. На його прохання він робив у квартирі позивачки ремонт. Спочатку ремонт оплачував сам [PERSON] . Потім він помер. Він був присутній на похованні. Стан [PERSON] був неадекватний, пригнічений, вона погано себе почувала. Приблизно через два місця після поховання вона зателефонувала і попросила продовжити ремонт квартири. [PERSON] не розповідала, що подарувала комусь квартиру. Раніше вона планувала залишити квартиру у спадок своєму сину [PERSON] . Окрім позивачки, у витратах на ремонт квартири ніхто участі не приймав. Йому відомо, що [PERSON] навіть оформлювала кредит на придбання побутової техніки. Відповідачку [PERSON] він бачив лише два рази у квартирі. З приводу чого вона приїздила, йому невідомо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що з [PERSON] знайома десь 40 років. [PERSON] бачила двічі, перший раз коли вона возила їх на кладовище, другий раз на день народження [PERSON] . Після смерті сина останньої [PERSON] почала з нею часто спілкуватися. Після поховання сина [PERSON] була у пригніченому стані, захворіла на коронавірусну хворобу. Вона допомагала останній під час її лікування. На день смерті [PERSON] квартира перебувала у стані ремонту. Про жодні наміри позбутися квартири [PERSON] їй не повідомляла. Навпаки, позивачка робила ремонт, за для чого оформлювала кредити. Вона дізналася про продаж квартири лише після початку слухання справи у суді. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що з [PERSON] знайома з 1980 року. [PERSON] бачила лише одного разу. Син [PERSON] [PERSON] почав робити в квартирі позивачки ремонт. Після його смерті [PERSON] перебувала у пригніченому стані, казала, що не хоче жити. Після смерті сина позивачка захворіла на короновірусну хворобу, температура у неї піднімалася до 39 градусів. Намірів відчужити квартиру не висловлювала. Про те, що вона її комусь подарувала, їй не було відомо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що з [PERSON] живе в одному будинку на сусідніх поверхах, спілкуються більш ніж 15 років. Про [PERSON] чула від [PERSON] , але жодного разу її не бачила. За життя син [PERSON] [PERSON] почав робити у квартирі позивачки ремонт. [INFO] останній помер. Після його смерті [PERSON] сильно переймалася, у неї постійно підіймався тиск, вона викликала швидку. 12 квітня 2021 року [PERSON] захворіла коронавірусною хворобою. Вона передавала їй їжу через двері. Зі слів [PERSON] їй стало відомо, що десь через чотири дні з`явилася [PERSON] . [PERSON] на той час дуже гарно про неї висловлювалася. Після 20 квітня 2021 року остання їй зателефонувала і повідомила, що подарувала квартиру [PERSON] , адже остання дуже гарна і буде за нею доглядати. В цей день у неї була температура і запалення легень. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] гарно відносилася до останньої до підписання договору дарування, а саме: приносила продукти харчування, допомагала по господарству. Потім почала приходити рідко, а згодом і зовсім перестала. Щодо ремонту квартири свідок пояснила, що [PERSON] після смерті [PERSON] продовжила ремонт квартири за власні кошти, з цією метою оформлювала кредити. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Оскільки, необхідна сукупність вказаних умов для визнання правочину недійсним, то при визначенні того, які правочини можуть оспорюватися на підставі статті 233 ЦК України потрібно з`ясувати, як розуміти «вкрай невигідні умови». Використане у частині першій статті 233 ЦК України словосполучення «вкрай невигідних умовах» є оціночним, тому для кваліфікації певного договору як такого, що вчинений на вкрай невигідних умовах, необхідно порівнювати умови такого договору із умовами договорів того ж виду, які зазвичай вчиняються у цивільному обороті. Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України. Крім того, ухвалюючи рішення у справі № 6-551цс16 «Про визнання недійсним правочину(договору дарування), який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах» Постановою від 06 квітня 2016 року Верховний суд дійшов висновку, що основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини Верховний Суд у постанові від 21.12.2016 року по справі № 6-2766цс16 зазначив, що за змістом частини першої статті 233 ЦК України тяжкими обставинами в розумінні цієї норми можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, загроза втратити житла тощо. Правочин, який вчинено особою від впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини; такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину; зазначена норма не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування. Відповідно до правових висновків Верховного Суду у Постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц, від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18, від 05 лютого 2020 року у справі № 462/3280/17, наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При зверненні із позовом [PERSON] зазначила, що оспорюваний договір дарування був укладений нею під впливом тяжких обставин з огляду на смерть сина, та перебування на момент укладення договору у хворобливому стані у зв`язку з коронавірусною хворобою, тобто її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Саме під дією вказаних тяжких для неї обставин для усунення або зменшення таких, позивачка вважала за необхідне укласти оспорюваний правочин, про що стверджувала у позовній заяві та під час судового розладу. Зазначене також було підтверджене доданими до позовної заяви письмовими доказами і показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які, кожен окремо, надали суду пояснення, що лише позивачка проживає у спірній квартирі, саму ж відповідачку вони бачили у квартирі лише два рази, остання там не проживає і її утриманням не займається. Позивачка після смерті сина продовжила ремонт квартири, який розпочав померлий, за власні кошти, з цією метою оформлювала кредити. Крім того, після поховання сина [PERSON] була у пригніченому стані, погано себе почувала. В цей же час вона захворіла на коронавірусну хворобу, у неї була температура і запалення легень. Намірів відчужити квартиру позивачка не висловлювала. Судом встановлено, що 20.04.2021 року між [PERSON] і [PERSON] укладено спірний договір дарування. Менше ніж за місяць до цього, а саме [INFO] помер син позивачки [PERSON] . Приблизно в цей же час, а саме 12.04.2021 року [PERSON] звернулася до сімейного лікаря, їй було встановлено діагноз: короновірусна хвороба. 26.04.2021 року, тобто менше ніж за тиждень після укладення спірного договору [PERSON] повторно звернулася до сімейного лікаря і 27.04.2021 року у неї було встановлено ускладнення у вигляді лівобічної полісегментарної пневмонії. [PERSON] , на час укладення договору у зв`язку з її віком, станом здоров`я, втратою сина, шукала підтримку, потребувала догляду і сторонньої допомоги, зокрема і матеріальної допомоги на ремонт квартири, була у пригніченому стані, вважала, що помре. Вказане могло вплинути на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину і її волевиявлення. До вказаних тяжких обставин [PERSON] ніяким чином не виявляла намір подарувати квартиру [PERSON] . Тому суд дійшов висновку, що позивачка належними доказами довела, що за відсутності у неї захворювання чи втрати сина, правочин не було б вчинено нею взагалі або вчинено не на таких умовах. Також під час розгляду справи судом встановлено, що спірна квартира була на час укладення договору дарування і є на даний час єдиним придатним для життя позивачки житлом. Зазначене відповідачкою не заперечувалося. Будь-яких умов щодо постійного проживання у спірній квартирі позивачки договір дарування не містить. Тобто, на даний час проживання у спірному житлі [PERSON] є вільним волевиявленням відповідачки, і позивачка ніяких гарантій щодо подальшого проживання у подарованій нею квартирі немає, що свідчить про вкрай невигідні для неї умови укладеного договору дарування. Отже, вказаний договір дарування було укладено під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для позивачки умовах, її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Крім того, судом встановлено, що спірна квартира, яка була на час укладення договору дарування і є на даний час єдиним придатним для життя позивачки житлом, після укладення оспорюваного правочину перебувала у її володінні та користуванні, вона користувалась комунальними послугами, за які сплачувала грошові кошти, сама ж відповідачка не проживала у квартирі, її утриманням не займалась, тобто спірний договір не був фактично виконаний сторонами, що свідчить про те, що позивачка не мала наміру передавати безоплатно у власність відповідачці свою квартиру, а остання знала про це, адже ніяких дій для виселення позивачки з квартири, або прийняття на себе тягаря утримання квартири, як зазначено про це у п.8 оспорюваного договору, з 2021 року і по теперішній час не вчиняла. Тобто, після укладення оспорюваного договору дарування сторони правочину не вчиняли будь-яких дій на виконання даного правочину. Фактично житлова квартира не передавалася відповідачці, сторони не змінювали звичайний спосіб життя, позивачка зареєстрована і проживає в спірній квартирі. З огляду на обставини справи, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах та її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивачки, понесені нею і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Крім того, позивач в позовній заяві зазначив, що орієнтований розмір витрат на правову допомогу 15000,00 грн. Згідно з ч. ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Однак, ні позивачка, ні її представник вчасно не подали вказані докази на підтвердження розміру витрат та не вказали про намір подати такі докази після ухвалення судом судового рішення. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачка надала суду лише договір про надання правової допомоги (а.с.103). Матеріали справи не містять акту виконаних робіт і документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касових чеків, посвідчення про відрядження). Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Адже згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Таким чином, без відповідного детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки судових витрат щодо надання професійної правничої допомоги.

Outcome: approved