Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У червні 2024 року позивач [PERSON] , через свого представника [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить: розірвати шлюб укладений між сторонами 08 листопада 2011 року та зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 3700; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в рівних ідеальних частках по 1/2 частині квартири, вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 08 листопада 2011 року між сторонами укладено шлюб. Сторони проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства, дітей не мають, сімейних стосунків не підтримують, тож шлюб носить лише формальний характер. Кожен із подружжя має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Сторони втратили взаєморозуміння та взаємоповагу, тому подальше спільне життя неможливе. В період перебування в шлюбі, 01 грудня 2015 року подружжям придбано за договором міни, від забудовника, квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на відповідача. Посилаючись на положення ст. 60 СК України позивач просить в порядку поділу майна подружжя визнати квартиру спільною частковою власністю із визначенням часток, кожному по частині. Враховуючи, що подружжям не досягнуто згоди щодо поділу майна набутого в шлюбі, позивач просить суд позов задовольнити. Рух справи На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11 червня 2024 року матеріали справи передано головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 14 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху для доплати судового збору. На виконання вимог ухвали представником позивача 01 липня 2024 року усунуто недоліки. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 04 липня 2024 року відкрито провадження по справі, визначено, що справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого розгляду на 04 вересня 2024 року. 30 серпня 2024 від представника відповідача, адвоката Світлічної Я.О. надійшов відзив н позовну заяву. В обґрунтування поданого відзиву зазначає, що відповідач визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу, проти розподілу майна подружжя заперечує. Зазначає, що на придбання об`єкту нерухомості грошові кошти надавали батьки, від власних заощаджень та реалізації майна, що доводиться заявою батька [PERSON] від 01 листопада 2013 року про передачу коштів синові [PERSON] для придбання квартири та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23 жовтня 2013 року. 04 вересня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. В якій зазначає, що спірна квартира не могла бути придбана за кошти, які надав [PERSON] своєму синові, як вбачається з наданого договору [PERSON] реалізував земельну ділянку за 53153 грн, що більше аніж в десять разів менше за суму зазначену в заяві та вартості квартири. Також зазначає, що позивач працювала, мала достатній заробіток за спільні кошти подружжя придбано майно, надала довідку про дохід. Представник поивача зазначає що викликають сумніви у справжності заяви [PERSON] , просить витребувати її оригінал. Ухвалами суду від 09 та 16 вересня 2024 року допущено представників до участі в розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 10 жовтня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовчий розгляд та призначено справу до судового розгляду на 12 листопада 2024 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити, з підстав та мотивів викладених в позовній заяві. Окремо звернула увагу суду, що заява [PERSON] від 01 листопада 2013 року є недостовірним доказом у справі, так як в ній міститься посилання на ІD-карту заявника, зразки яких було затверджено та почали видаватися з 01 жовтня 2016 року. Представник відповідача в судовому засіданні визнала позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та заперечувала проти вимог щодо розподілу майна подружжя з мотивів викладених у поданому відзиві. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд ухвалив проводити розгляд без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про задоволення позову. Фактичні обставини справи Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами. Судом встановлено, що 08 листопада 2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка після укладання шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис № 3700. 01 грудня 2015 року між ТОВ «Фірма «Інтеграл» та [PERSON] укладено договір міни, за умовами якого [PERSON] прийняв зобов`язання сплатити заставну вартість квартири [ADDRESS] в сумі 864977,49 грн в строк до 05 лютого 2017 року. У пункті 4.5. Договору передбачено, що оскільки заставна придбана [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу, договір укладається зі згоди другого с подружжя [PERSON] ,яка викладена в заяві, засвідченої нотаріально. Квартира, яка стане власністю [PERSON] в результаті обміну на заставну, належить на праві спільної сумісної власності, як така, що набута під час шлюбу. Це факт стороні відомий. Спір між сторонами виник з приводу розірвання шлюбу та поділу майна подружжя набутого під час шлюбу. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд його приймає. Судом встановлено, що сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Відповідно до ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Із змісту ст. 112 СК України вбачається, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно зі ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Таким чином, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, в цій частині відповідачем визнано позов, тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Що стосується заявлених вимог в частині розподілу майна подружжя. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц). Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності майна до спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. З досліджених в судовому засіданні матеріалів та доказів наданих сторонами, судом встановлено, що квартиру [ADDRESS] придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим є спільно набутим майном подружжя [PERSON] , що доводиться також п.4.5 укладеного договору. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд погоджується із запереченнями сторони позивача, що заява [PERSON] про передачу синові [PERSON] грошових коштів в сумі 700000 грн, після продажу нерухомості 23 жовтня 2013 року для придбання квартири, є недопустимим доказом. По-перше, договір купівлі продажу від 23 жовтня 2013 року містить відомості про продаж [PERSON] земельної ділянки за 53153 грн, значно меншою суми зазначеній в заяві. По-друге, відомості про паспортні дані [PERSON] 007662387, зазначені в розписці від 01 листопада 2013 року не можуть бути правдивими. Технічний опис бланка паспортна громадянина України з безконтактним електронним носієм затверджений Постановою Кабінету Міністрів 25 березня 2015 року. Даний доказ сторони відповідача, суд не приймає до уваги. Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами доведений факт придбання квартири [ADDRESS] в період шлюбу, та належність його до спільного майна подружжя, тому вважає доцільним задовольнити позовні вимоги та розподілити квартиру в рівних ідеальних частках по 1/2 частині, за кожним. Щодо розподілу судових витрат Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положенням ст.141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 7267,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved