Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-17 00:00:00

09.09.2024 року на розгляд судді Немирівського районного суду Войницькій Т.Є. надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому позивачка просить розірвати шлюб між [PERSON] та нею, який було зареєстровано 04 серпня 1994 року у Райгородській сільській раді с.Райгород Немирівського району Вінницької області, актовий запис №3. Позов мотивований тим, що 04.08.1994 року між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано 04 серпня 1994 року у Райгородській сільській раді с.Райгород Немирівського району Вінницької області, актовий запис №3. Від спільного проживання у подружжя народилося двоє дітей, які на сьогодні є повнолітніми. Протягом останнього часу в сім`ї складалися відносини, при яких подальше спільне проживання стало неможливим. Спільне життя не склалося через несумісність характерів та різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння. Протягом останнього часу шлюбні стосунки між подружжям не підтримуються. Позивачка вважає, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Дані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 24.09.2024 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 23.10.2024 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечував щодо наведених позивачем причин розладу в сім`ї та зазначив, що дружина протягом трьох років проживає за кордоном та має іншого чоловіка і відповідач, у свою чергу, також наразі проживає з іншою жінкою. Зазначив, що дружиною не вживались заходи досудового врегулювання спору і вона не зверталась до нього з пропозицією розірвати шлюб. Також вважає, що розірвання шлюбу має розглядатися в одному провадженні з поділом майна подружжя. У зв`язку із зазначеним відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні даного позову та стягнути з позивачки на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Представник позивача адвокат Примакова В.В. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити. Представник відповідача адвокат Ускова С.Е. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо їх задоволення. Дослідивши надані докази у їх сукупності, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб, який було зареєстровано 04 серпня 1994 року у Райгородській сільській раді с.Райгород Немирівського району Вінницької області, актовий запис №3. Від спільного проживання у подружжя народилося двоє дітей, які на сьогодні є повнолітніми. За змістом положень ч.1 ст. 24 СК України та ст.\~51\~Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх до збереження сім`ї є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам. Щодо заперечення про розірвання шлюбу, зазначеного у відзиві відповідача та у судовому засіданні представником відповідача, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. З пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що відповідно до ст. 104 СК ( 2947-14 ) шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя чи оголошення його померлим, а також шляхом його розірвання за заявою подружжя або одного з них судом чи органом реєстрації актів цивільного стану (далі - РАЦС). Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК ( 2947-14 ). При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК (2947-14 ); за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст. 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК. Зазначене не передбачає обов`язок у даному випадку розірвання шлюбу в позасудовому порядку через ДРАЦС. Щодо досудового врегулювання спору, суд зазначає наступне. Відповідно до п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Позивачем у позовній заяві зазначено, що розірвати шлюб через органи РАЦС не має можливості, так, як відповідач не підтримує з нею будь-яких стосунків. Щодо позовів про розірвання шлюбу законодавством не передбачений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Також, Конституційний Суд України у своєму\~рішенні від 09.07.2002\~зазначив, що: Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Також, відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і\~чоловік мають\~право на\~поділ майна,\~що належить\~їм на\~праві спільної\~сумісної власності,\~незалежно від\~розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як встановлено судом, позивачка звернулася до суду із двома позовними заявами: про розірвання шлюбу та про поділ майна подружжя, що є правом позивача. Згідно п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. \~Відповідно до\~п.1\~ч.2\~ст.188\~ЦПК України,\~суд з\~урахуванням положень\~частини першої\~цієї статті\~може за\~клопотанням учасника\~справи або\~з власної\~ініціативи об`єднати\~в одне\~провадження декілька\~справ за\~позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача. Однак, клопотання про об`єднання цивільної справи про розірвання шлюбу з цивільною справою про поділ майна подружжя, сторонами у яких є [PERSON] та [PERSON] , до суду не надходило, хоча про існування позову про поділ майна подружжя відповідачу та його представнику було відомо. З позовної заяви та відзиву на позовну заяву судом встановлено, що подружні стосунки між позивачкою та відповідачем припинені протягом кількох років, вони проживають окремо та фактично створили власні сім`ї. Враховуючи вимоги ч.2 ст.112 СК України, подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки, що є підставою для розірвання шлюбу. Підстав, з яких позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений, судом не встановлено. На підставі вищенаведеного, з метою не порушення права особи на припинення шлюбних відносини та заборони примушування до шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується\~ст.141 ЦПК України. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача судовий збір та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, які понесені позивачем і документально підтвердженні. Згідно ч.1ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211.20 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.3868830407.1 від 09.09.2024, а тому на підставі\~ст.\~141\~ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Крім того позивачка просить стягнути понесені нею витрати за надання правничої допомоги. Відповідно до ч.1, ч.3\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, ч.3\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Документи, що свідчать про надання професійної правничої допомоги та про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу, матеріали позовної заяви не містять. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу. Витрати на правничу допомогу на користь відповідача з позивача не підлягають стягненню у зв`язку із задоволенням позову.

Outcome: approved