Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , про зміну розміру часток [PERSON] , та [PERSON] , у праві власності на нежитлове приміщення, загальною площею 41,0 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та просив визнати право власності за позивачем 60/100 у праві власності на майно та [PERSON] , право власності на 40/100 частки в нежитловому приміщенні, загальною площею 41.0 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач є батьками трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.11.2017 року шлюб між подружжям було розірвано, визначено місце проживання дітей з матір`ю та визнано за відповідачем з урахуванням інтересів дітей право власності на 60% нежитлового приміщення, загальною площею 41.0 кв.м. яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , а за [PERSON] визнано право власності на 40 % даного приміщення. Водночас, починаючи з початку травня 2022 року сини [PERSON] та [PERSON] постійно проживають з батьком за адресою його фактичного місця проживання: [ADDRESS] . Всі речі синів знаходяться у батька. Молодший син [PERSON] проживає зі своєю матір`ю, а батька часто відвідує. Всі обов`язки щодо старших синів позивач виконує самостійно. Зокрема він займається вихованням дітей, утримує їх, надає матеріальну допомогу, турбується їх здоров`ям, приймає активну участь в житті дітей, допомагає в навчанні та цікавиться їх успіхами в школі, піклується про фізичний і духовний розвиток синів, забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, виявляє інтерес до їх внутрішнього світу. Також батько забезпечує всі умови для гармонійного та здорового розвитку синів, створив належні умови для їх проживання. Відтак, на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25.01.2023 року в справі № 565/819/22 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , за місцем проживання останнього; припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2/9 частини заробітку (доходу) батька, яке здійснюється па підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 15.05.2017 року у справі № 565/659/17; стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . [INFO] , в розмірі 2/9 частини її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.07.2022 року до досягнення дітьми повноліття. При цьому вказаним рішенням суду встановлено обставини того, що старший син сторін [PERSON] , який досяг 14-річного віку також постійно проживає з батьком та перебуває на його утриманні, однак через обставину того, що на час винесення рішення суду він вже досяг 14-ти років, тому в ній частині вимоги не підлягали задоволенню на підставі ст. 160 СК України. Зокрема судом було встановлено, що відповідно до показань малолітніх свідків [PERSON] та [PERSON] , вони у травні 2022 року самостійно та добровільно пішли проживати до батька позивача у справі [PERSON] . У зв`язку з цим між сторонами виник спір щодо місця проживання їх дітей, а також стягнення аліментів на їх утримання. Вирішуючи вимогу щодо визначення місця проживання [PERSON] , суд встановив, що відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При цьому, за змістом ст.6 С К України, правовий статус дитини мас особа до досягнення нею повноліття, а малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Таким чином, після досягнення дитиною 14 років, у разі відсутності між батьками, що проживають окремо, згоди щодо того, з ким буде проживати дитина, спір між ними не може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, натомість місце проживання дитинну такому разі визначається нею самою. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] показав, що він переїхав проживати до батька добровільно, бажає проживати разом з батьком та не хоче проживати разом з матір`ю. Оскільки дитина [PERSON] про визначення місця проживання якої заявлено вимогу, досяг віку, з якого самостійно визначає місце свого проживання з кимось з батьків, що проживають окремо, та вільно скористався своїм правом на зміну місця проживання, позов [PERSON] про визначення місця його проживання задоволений бути не може, а тому у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити. Вирішуючи вимогу про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , суд взяв до уваги, що зі змісту показань малолітніх свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем у цій справі, вони постійно проживали з матір`ю [PERSON] . Проте, оскільки [PERSON] , почала зловживати спиртними напоями та залишати їх без нагляду до пізньої години, а також неналежним годуванням, вони добровільно з власної ініціативи пішли проживати до батька [PERSON] . Копією довідки Вараського ВП від 16.11.2018 року підтверджується, що 04.11.2018 року [PERSON] , залишала дітей у період з 20 до 22 години. Її попереджено про притягнення до адміністративної відповідальності у разі повторення подібних інцидентів. Згідно з копією листа Служби у справах дітей виконавчого комітету Вараської міської ради, [PERSON] повідомлено про те, що наказом начальника служби у справах дітей від 21.01.2019 року № 11 його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , взято на облік дітей, які перебувають в складних життєвих обставинах, як дитина, яка зазнала психологічного насильства (на підставі письмового повідомлення Вараського відділу поліції про вчинення матір`ю [PERSON] , психологічного насильства відносно своєї малолітньої дитини [PERSON] . Зі змісту копій довідок Вараського ВП від 15.05.2019 року та від 17.05.2019 року, розглянуто звернення [PERSON] , який повідомив, що йому невідоме місце знаходження сина, а колишня дружина відсутня за місцем проживання, а також повідомлення щодо неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] . За результатами розглядів яких, не встановлено ознак адміністративного чи кримінального правопорушення. Копіями характеристик на дітей [PERSON] та [PERSON] , підтверджується, що діти мають добрий загальний розвиток. Батьки приділяють увагу навчанню дітей, цікавляться шкільними справами та спілкуються з класним керівником. Відповідно до характеристики від 16.09.2022 року № 168, відповідач [PERSON] позитивно характеризується за місцем роботи. Копіями актів обстеження умов проживання від 31.08.2022 року та від 01.09.2022 року, підтверджується, що умови проживання за місцем проживання як позивача так відповідача, задовільні, для дітей є власна кімната, окремі спальні місця, охайно чисто прибрано. Актом оцінки потреб сім`ї [PERSON] за період з 31.08.22 до 08.09.22, копія якого досліджена у судовому засіданні, зафіксовано думку дітей. Зокрема, [PERSON] висловився, що любить батька та братів і хоче проживати з ними. З матірю стосунки напружені, оскільки вона мало уваги приділяє дітям, і вживає спиртні напої. Зі слів [PERSON] , вбачається, що він любить батьків та братів, але бажає проживати з татом, так як вважає, що мама мало уваги приділяє дітям та вживає спиртні напої. Рішенням Виконавчого комітету Вараської міської ради від 29.12.2022 року № 487-РВ-22 затверджений висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце його проживання за місцем проживання його батька [PERSON] ». Таким чином, на даний час має місце зміна обставин, які мають істотне значення у питанні забезпечення прав та інтересів дітей колишнього подружжя, зокрема в частині права власності одного з подружжя на частину спільного майна, з урахуванням інтересів дітей, які з ним проживають. Таким чином, оскільки при вирішення спору в частині поділу спільного майна подружжя та визначення розміру частки кожного з них у праві власності на спільне майно в справі № 456/840/17, судом було враховано інтереси трьох малолітніх дітей, котрі після розірвання шлюбу були залишені на проживання з матір`ю, - тому при зміні обставини проживания цих дітей з тим із батьків, якому було виділено більшу частку, слід змінити її розмір, врахувавши інтереси дітей. На підставі викладеного, враховуючи обставину того, що двоє дітей сторін: [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком [PERSON] тому підлягає зміні розмір частки [PERSON] в праві власності на нежитлове приміщення, загальною площею 41.0 кв.м.. яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 861335946107. Зокрема, з урахуванням інтересів дітей [PERSON] та [PERSON] їх батько [PERSON] , з яким вони проживають, має право на 60/100 частки у вказаному нежитловому приміщенні, а їх мати має право на 40/100 частки у ньому (по 20% припадає на кожну особу, з урахуванням інтересів дітей). В судовому засіданні позивач, вимоги викладені у позові підтримав просив їх задоволити та пояснив, що неодноразово намагався зустрітись з відповідачкою, але вона ігнорувала всі ці спроби, тобто добровільно домовитись вони не можуть. При поділі нерухомого майна 60/40, на момент прийняття рішення, позивачу не було присуджено аліментів, суд не керувався тим, чи він їх платить. Даний позов виник тільки в інтересах дітей. Крім того, зазначив, що ним також зареєстрована заява про визначення місця проживання наймолодшого сина разом з ним. Утримання дітей повністю на ньому, дане нежитлове приміщення позивачем не використовується, а тому необхідний поділ, щоб мати змогу займатись підприємницькою діяльністю, щоб як найкраще забезпечити дітей. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що поділ спірного майна має відбуватись в рівних частках, щоб в майбутньому уникнути повторних позовів. Суд, заслухавши пояснення позивача, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі, представника відповідача, який заперечив в задоволені позову, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.2007 по 06.11.2017. За час подружнього життя в сторін народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі, сторонами набуто за спільні кошти позивача та відповідача спірне нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 861335946107. Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.11.2017 шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та ситна [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] та проведено розподіл спірного майна нежитлового приміщення, загальною площею 41,0 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер, виділивши та визнавши право власності за [PERSON] , з урахуванням інтересів дітей на 60% даного нежитлового приміщення, а за [PERSON] , виділивши та визнавши право власності на 40% даного нежитлового приміщення. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25.01.2023, визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , за місцем проживання останнього, припинено стягнення аліментів з [PERSON] , на користь [PERSON] , на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2/9 частини заробітку (доходу) батька, яке здійснюється на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 15.05.2017р. у справі №565/659/17. Стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2/9 частини її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.07.2022 до досягнення дітьми повноліття. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 28.08.2018, [PERSON] , на праві спільної часткової власності належить 40/100 нежитлового приміщення, загальною площею 41 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частина 1\~статті 369 ЦК України\~визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Відповідно до частин першої, другої\~статті 364 ЦК України\~кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Частиною 1\~ст.61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя\~присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до п.п. 4 п. 30\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3\~ст. 70 СК\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1\~ст. 60 СК). Зважаючи на те, що не подано суду достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя на даний час (недостатність утримання спільної дитини, витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо) в розумінні\~ст. 70 СК України, а також , що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд приходить до висновку, що слід змінити розмір часток у власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] і таке майно слід поділити, визначивши за кожним із сторін по рівній частці у спільній власності, а саме по 1/2 частці у праві власності на вказаний об`єкт нежитлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яка на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не бере до уваги твердження позивача, що перебування дітей на повному його утриманні і це є підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя оскільки, як вбачається з матеріалів справи сторони перебувають в неприязних відносинах, що спричиняє подання різноманітних позовів, а відтак з метою усунення систематичних суперечностей з приводу поділу спільного майна слід визнати за сторонами право власності на спірне майно в рівних частках. Щодо розподілу судових витрат у справі. Судові витрати залишити за сторонами, оскільки позовними вимогами, сторони вимог щодо стягнення судових витрат не заявляли. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: dismissed