Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи який стверджує, що 30.08.2000 року [PERSON] разом з [PERSON] став співвласником двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.08.2000 року, виданим Департаментом ЖКГ Чернівецької міської ради. 05.12.2013 року заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.12.2013р. у цивільній справі №725/5583/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ квартири шляхом визначення часток співвласників спільної власності на нерухоме майно (квартиру) та встановлення порядку користування квартирою, позовні вимоги задоволено та визначено, що частки співвласників кв. [ADDRESS] є рівними та становлять по 1/2 частки кожному, визнано за [PERSON] право власності на ідеальну частку квартири, право спільної сумісної власності сторін на квартиру припинено, встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] відповідно до договору дарування від 12.12.2013 передав [PERSON] , а останній прийняв в дар від дарувальника 1/2 частку згаданої квартири . Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.03.2015 року у цивільній справі №725/7131/14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільній частковій власності зі сплатою грошової компенсації задоволено в повному обсязі. Припинено право власності [PERSON] на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частки квартири в сумі 186666,00 грн., визнано за [PERSON] право власності на ідеальну частку квартири [ADDRESS] . 04.03.2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу серія та номер: р/н898, посвідчений приватним нотаріусом Олійник І.М., згідно з яким відповідач набув право власності на спірну квартиру . 02.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Чернівецької області у цивільній справі №725/7131/14-ц, заочне рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 березня 2015 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільній частковій власності відмовлено. 24.04.2019 року постановою Верховного Суду у цивільній справі №725/7131/13 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Постановою Чернівецького апеляційного суду у цивільній справі №725/7131/14-ц, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 березня 2015 року скасовано, у позові [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільній частковій власності відмовлено, стягнуто судові витрати. Згідно ухвали Верховного Суду у цивільній справі №725/7131/14-ц закрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Чернівецького апеляційного суду від 05.11.2019р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільній частковій власності зі сплатою грошової компенсації (копія ухвали суду додається). Стверджує, що ,майно у вигляді 1/2 частки у квартирі [ADDRESS] вибуло з володіння позивача поза його волею, а відтак, його право власності підлягає захисту в судовому порядку шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. Вказує, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Майно [PERSON] у вигляді частки спірної квартири вибуло з його володіння поза його волею, а тому вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме у останнього набувача [PERSON] , захистить його права на мирне володіння своїм майном. Враховуючи вищевикладене , просить суд витребувати на користь позивача із володіння [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 248265873101. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Вказав , що майно , яке належало [PERSON] , а саме 1/2 частка квартири [ADDRESS] , вибуло з його володіння без його волі. Про існування заочного рішення , яким припинено його право власності на часту у майні , він не знав , участі у розгляді справи не приймав, що призвело у подальшому для перегляду заочного рішення у апеляційній та касаційні інстанціях. На даний час, іншим шляхом , ніж витребувати належну частку у майні [PERSON] від власника цього майна [PERSON] не можливо захистити права законного володільця. Просив задовільнити позовні вимоги .Зазначив, що позивач не порушив стороків позовної давності, оскільки ухвала Верховного суду по цивільній справі , у якій оскаржувалось рішення про припинення права власності [PERSON] , було винесено 17.03.2021 року , якою закрито касаційне провадження за скаргою [PERSON] . З того моменту між позивачем та відповідачем відбувалось досудове врегулювання спору. У судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову. Посилались на обставини , викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Крім того , вказали, що 04.03.2016 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу придбав у [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Про існування будь-яких спорів між [PERSON] та [PERSON] щодо володіння даною квартирою він не знав. Відповідач вказав , що він придбав цю квартиру та законно нею володіє разом із дружиною [PERSON] . [PERSON] у попередньому судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Заслухавши доводи представника позивача та заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Зі змісту\~ст. 12 ЦПК України\~вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~ст.15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено ч.1\~ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст.ст.\~319,\~321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 30.08.2000 року [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.08.2000 року, виданим Департаментом ЖКГ Чернівецької міської ради. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05.12.2013 року,\~ визначено,\~ що частки співвласників квартири [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] є рівними та становлять по 1/2\~ її частки\~ кожному.; визнано\~ за [PERSON] право власності на 1/2\~ ідеальну частку\~ вказаної квартири та право\~ спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинено, крім того встановлено порядок користування вказаною квартирою. Вподальшому , [PERSON] відповідно до договору дарування передав [PERSON] , а останній прийняв в дар від дарувальника частку квартири [ADDRESS] . Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці у цивільній справі №725/7131/14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільній частковій власності зі сплатою грошової компенсації задоволено в повному обсязі. Припинено право власності [PERSON] на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку квартири в сумі 186666,00 грн., визнано за [PERSON] право власності на 1/2 спірної квартири. За Апеляційною скаргою [PERSON] , вищевказане судове рішення Апеляційним судом Чернівецької області скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на квартиру - відмовлено. ( а.с. 232-234 том 1 цив. справа № 725/7131/14-ц) . Відповідно до ухвали Верховного суду від 17.03.2021 року закрито касаційне провадження за скаргою [PERSON] на рішення Чернівецького апеляційного суду від 05.11.2019р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільній частковій власності зі сплатою грошової компенсації. Тобто , [PERSON] мав у своїй власності частки на спірну квартиру. Проте , 04.03.2016 року , у період розгляду судових справ щодо володіння [PERSON] часткою згаданої квартири , інший співвласник квартири [PERSON] продає квартиру [PERSON] ( том 1 а.с. 126) . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , [PERSON] 04.03.2016 року о 15 год 20 хв. зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] . З моменту , коли [PERSON] дізнався про порушення його права на володіння належною йому часткою квартири , він розпочав процес досудового врегулювання спору з [PERSON] , як володільцем цієї квартири. Матеріали справи містять докази , щодо вжиття таких заходів. Згідно ч.1 ст.344ЦК країни особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно матеріалв справи , [PERSON] являється добросовісним набувачем спірної квартири , з 2016 року , проте факт наявності права власності на дану квартиру у іншого володільця , тобто позивача , підтверджується матеріалами справи. Володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього . Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав, цивільне законодавство встановлює також і витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі N 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі N 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду зід 19 листопада 2019 року у справі N 911/3680/17 (провадження N 12-104гс 19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі N 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі N 522/2202/15-ц (провадження N 14-132цс18). Судом встановлено , що [PERSON] поза своєю волею втратив право володіння своєю власністю і втратив право власності на своє майно з причин, що від нього не залежали і про існування яких, він не був обізнаний. Тому відновлення його порушеного права , підлягає судовому захисту , а позовні вимоги- задоволенню. Щодо твердження відповідача про пропуск строку на звернення до суду позивачем , суд вважає, що оскільки 13.07.2021 року було винесено ухвалу Верховного Суду у цивільній справі №725/7131/14-ц, якою закрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] строк давності почався саме з цього моменту. Між сторонами по справі відбувався процес врегулювання спору. 27.12.2023 року [PERSON] було подано до Першотравневого районного суду. м.Чернівці позовну заяву про витребування майна з чужого незаконного володіння, що з урахуванням положень ст. 257 ЦК України, було вчинено в межах строку позовної давності. Щодо стягнення судових витрат , слід зазначити наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 10480,70 грн. за подання позовної заяви та 536,80 гривень за подання заяви про забезпечення позову . Враховуючи положення ст 141 ЦПК України , дані витратип підлягають стягненню з відповідача . Відповідно до ч. 4\~ст. 137 ЦК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач просить також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 30000, 00 гривень. Відповідно до ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд дійшов висновку, що заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн. є неспівмірною із складністю справи та виконаними роботами. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved