Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-14 00:00:00

15 липня 2024 р. до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява виконувача обов`язків керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області Парсенюка Р.В. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до [PERSON] , за результатом розгляду якої позивач просить: припинити громадянину російської федерації [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , право власності на частину земельної ділянки загальною площею 4,398 га з кадастровим номером 2320684500:02:007:0025 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Осипенківської сільської територіальної громади (раніше Новопетрівської сільської ради) Бердянського району Запорізької області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1243828223206), шляхом її конфіскації (примусового відчуження) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , який є громадянином російської федерації, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є власником 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером 2320684500:02:007:0025 загальною площею 4,398 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області (на даний час Осипенківська сільська територіальна громада Бердянського району Запорізької області). Право власності на зазначену земельну ділянку громадянин російської федерації [PERSON] набув після смерті матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 336, виданого 11.05.2017 державним нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Косенковим В.М. За змістом ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Враховуючи те, що отримана громадянином російської федерації [PERSON] у власність 1/2 частина земельної ділянки сільськогосподарського призначення ним добровільно не відчужена упродовж встановленого законом строку (кінцевий строк сплинув 11.05.2018), право власності на таку частину земельної ділянки підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд припинити громадянину російської федерації [PERSON] право власності на частину земельної ділянки загальною площею 4,398 га з кадастровим номером 2320684500:02:007:0025 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Осипенківської сільської територіальної громади (раніше Новопетрівської сільської ради) Бердянського району Запорізької області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1243828223206), шляхом її конфіскації (примусового відчуження) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі. Вирішено розгляд справи\~ проводити за правилами загального позовного провадження, призначено справу у підготовче\~судове засідання. (а.с. 81-82). Ухвалою суду від 13 вересня 2024 року підготовче провадження по зазначеній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 102) У судовому засіданні прокурор та представник Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Причини неявки суду не відома. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не надходило. Відповідно до ч.1\~ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 3\~ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є громадянином російської федерації, що підтверджується паспортом громадянина російської федерації № [NUMBER] від 26.07.2006 р. (а.с. 52-59) Відповідно до наданої інформації з Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 26.03.2024 року, згідно з обліками УДМС України в Запорізькій області [PERSON] , [INFO] з питання документування паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон, громадянства України, припинення громадянства України, документування посвідками на тимчасове або постійне проживання не звертався. (а.с. 19) [PERSON] , [INFO] , який є громадянином російської федерації, є власником 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером 2320684500:02:007:0025 загальною площею 4,398 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області (на даний час Осипенківська сільська територіальна громада Бердянського району Запорізької області). Право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 2320684500:02:007:0025 загальною площею 4,398 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Осипенківської сільської територіальної громади (раніше Новопетрівська сільська рада) Бердянського району Запорізької області громадянин російської федерації [PERSON] набув після смерті матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 336, виданого 11.05.2017 державним нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Косенковим В.М. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.05.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1243828223206, номер відомостей про речове право: 20331864). (а.с. 23, 41-44) За змістом ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Згідно з інформацією наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області від 19.03.2024 року, управління не вживало заходів щодо конфіскації нерухомого майна, а саме: земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 2320684500:02:007:0025, яка на праві власності належить громадянину російської федерації [PERSON] (а.с.21) Таким чином, земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 2320684500:02:007:0025, наразі перебуває у власності громадянина російської федерації [PERSON] .. Проте упродовж року після набуття права власності на спірну земельну ділянку відповідач не відчужив її. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля є об`єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України. Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам (ч. 5 ст. 22 ЗК України). Суб`єктами права приватної власності на землю, відповідно до ст. 80 ЗК України, визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм ЗК України, суб`єктами права приватної власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини (ч. 3ст. 81 ЗК України). Проте, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (ч. 4 ст. 81 ЗК України). Відповідно до вимог п. п. «д», «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч. ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України). Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику (ч. 4 ст. 145 ЗК України). За приписами п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі конфіскації. Відповідно до ч. 1 ст. 348 ЦК України, встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. У постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 513/444/15-ц зроблено висновок, що, якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість (ч. ч. 1, 2 ст. 153 ЗК України). Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Крім того, суд також враховує, що згідно з п. п. 1 п. 3 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Згідно з п. 8 вказаного Положення, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Таким чином, саме Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки. Водночас суд погоджується з доводами прокурора щодо наявності підстав для звернення до суду позовом в інтересах держави, оскільки доданими до позовної заяви доказами підтверджується, що Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області у відповідь на запит прокурора щодо вжиття заходів з усунення вказаного порушення земельного законодавства повідомило, що воно не володіло даною ситуацією, перебуває в простої, обумовленим введенням на території України воєнного стану у зв`язку із збройною агресією РФ та позбавлене можливості звернутись до суду із позовною заявою про конфіскацію спірної земельної ділянки. Таким чином, позовні вимоги є законними і обґрунтованими, заявлені належною особою, а обраний спосіб захисту відповідає характеру порушеного права. Крім іншого, суд бере до уваги також доводи прокурора про те, що задоволення позову у цій справі не призведе до порушення прав позивача, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке втручання у право позивача буде законним, буде переслідувати публічний інтерес та буде пропорційним до мети, з якою таке втручання відбудеться. Таким чином, у суду немає підстав вважати, що у відповідача [PERSON] існували перешкоди самостійно чи за допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вище нормами законодавства та зробити висновки щодо наявності обов`язку відчужити спірну земельну ділянку. Враховуючи встановлені по справі обставини, оцінюючи належність, допустимість, достатність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, той факт, що відповідач є громадянином російської федерації, який упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужив її, суд приходить до беззаперечного висновку, що наявні підставі для її конфіскації у власність держави, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Судові витрати по справі суд розподіляє за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved