Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

09.05.2024 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 24.11.2015 року по 25.08.2023 рік. Від спільного проживання в шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Оскільки спільного життя з відповідачем не склалося, то шлюб було розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.08.2023 року, а дочку залишили проживати з матір`ю. Зазначає, що відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] , за кордон для відпочинку та оздоровлення. У зв`язку з цим, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, безпідставне небажання матері дитини надати згоду на виїзд дитини за кордон, просить надати йому дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу (згоди) матері дитини [PERSON] до досягнення повнолітньої дитини та дозволи йому або його офіційному представникові, без згоди матері [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України, а саме в Італію до своєї бабусі [PERSON] , [INFO] , до досягнення не повноліття. Допустити негайне виконання рішення суду, оскільки канікулярний період триває 2 місяці (липень, серпень), а з вересня місяця в дитини починається навчальний процес в школі. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.05.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. 03.06.2024 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив постановити рішення, яким надати йому дозвіл на виїзд за межі державного кордону України до Італії, а також країн Європейського союзу [PERSON] , [INFO] , з 01.07.2024 року по 31.08.2024 року, без згоди та супроводу матері дитини [PERSON] та дозволи йому або його офіційному представникові, без письмової згоди матері [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон на дитину або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України з 01.07.2024 року по 31.08.2024 року, та стягнути з відповідача на його користь понесені ним і документально підтверджені судові витрати. 04.06.2024 року від представника відповідача - адвоката Іваніва О.Б. до суду надійшов відзив на позов про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, в якому зазначає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки доводи позивача є голослівними та такими, що не заслуговують та надала письмові докази, з яких вбачається, що відповідачка є доброю, миролюбивою та порядною людиною, всебічно дбає за дитину. Має постійне місце роботи та її позитивно характеризують всі, хто перебував в її оточенні. Зазначає, що простудні захворювання дитини, які перенесла дочка сторін [PERSON] - не хронічними, а скоріше сезонними і є нетривалими. Також позивач перекручує фінансову спроможність його матері [PERSON] забезпечити належну майнову підтримку. Вважає, що позивач будучи військовозобов`язаним вишукує підстави для виїзду за межі України, з метою ухилення від мобілізації. Також звернув увагу, що позивачем у заявленому позові до відповідачки не зазначено: яким чином виїзд дитини за кордон буде відповідати найкращим інтересам дитини; чітка мета виїзду дитини за кордон (лікування, відпочинок, відвідування родичів тощо); період перебування дитини за кордоном; місце перебування (проживання) дитини за кордоном; не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України. 04.06.2024 року від третьої особа без самостійних вимог Служби у справах дітей Калуської міської ради надійшло клопотання про залучення в якості третьої особи Служби у справах дітей Бурштинської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в якому вказано, що як вбачається з матеріалів справи малолітня [PERSON] , [INFO] , та мати дитини [PERSON] , проживають на території Бурштинської територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області, а тому з метою захисту прав, свобод та інтересів дітей, повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин щодо виховання малолітньої [PERSON] , [INFO] , просить залучити до участі у справі Службу у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 05.06.2024 року від представника відповідачки - адвоката Іваніва Олега Богдановича надійшло клопотання про витребування доказів, а саме витребувати з [INFO] інформацію, чи має правові підстави для виїзду за межі України на даний час позивач, в якому він зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач, будучи військовозобов`язаним, має правові підстави для виїзду за межі України і що ці обставини необхідно з`ясувати для сторони відповідача як на підставу для заперечення проти позову. 05.06.2024 року представника відповідачки - адвоката Іваніва Олега Богдановича надійшла заява про залучення третьої особи на стороні позивача, згідно якої просить залучити [INFO] в якості третьої особи на стороні позивача, в якому він зазначив, що для цілей розгляду даної справи необхідно залучити до участі у справі [INFO] , оскільки вирішення судом цивільного позову призведе до можливості отримання позивачем підстави для виїзду за межі України з неповнолітньою дитиною і створить можливість неправомірного виїзду позивача за межі України. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.06.2024 року у задоволенні заяви представника відповідачки [PERSON] - адвоката Іваніва Олега Богдановича про залучення в якості третьої особи [INFO] на стороні позивача та у задоволенні клопотання про витребування доказів - відмовлено. Клопотання Служби у справах дітей Калуської міської ради про залучення в якості третьої особи Служби у справах дітей Бурштинської міської ради - задоволено. Залучено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Калуської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, Службу у справах дітей Бурштинської міської ради (77111, Україна, Івано-Франківська обл., місто Бурштин, вулиця Січових Стрільців, будинок, 4, ЄДРПОУ 39764279) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Зобов`язано Службу у справах дітей Бурштинської міської ради подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері до 24.07.2024 р. 23.07.2024 р. до суду від Служби у справах дітей Бурштинської міської ради надійшов висновок щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України, згідно якого вважають за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, а саме в країну Італію, малолітньої [PERSON] , [INFO] , у супроводі бабусі [PERSON] з метою оздоровлення та відпочинку терміном 1 місяць (з 1 липня по [INFO] ) без згоди матері [PERSON] . 24.07.2024 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив постановити рішення, яким надати йому дозвіл на виїзд за межі державного кордону України до Італії, а також країн Європейського союзу [PERSON] , [INFO] , з 01.07.2024 року по 31.08.2024 року, а також з 23.10.2024 року по 05.11.2024 року, без згоди та супроводу матері дитини [PERSON] та дозволи йому або його офіційному представникові, без письмової згоди матері [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон на дитину або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України з 01.07.2024 року по 31.08.2024 року, а також з 23.10.2024 року по 05.11.2024 року, та стягнути з відповідача на його користь понесені ним і документально підтверджені судові витрати. 24.07.2024 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив постановити рішення, яким надати йому дозвіл на виїзд за межі державного кордону України до Італії, а також країн Європейського союзу [PERSON] , [INFO] , з 03.01.2025 року по 18.01.2025 року, без згоди та супроводу матері дитини [PERSON] та дозволи йому або його офіційному представникові, без письмової згоди матері [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон на дитину або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України з 03.01.2025 року по 18.01.2025 року та стягнути з відповідача на його користь понесені ним і документально підтверджені судові витрати. 30.10.2024 р. позивач подав до суду заяву про доручення до матеріалів справи копію висновку виконкому Бурштинської міської ради та рішення № 475 від 25.09.2024 року, згідно якого вважають за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, а саме в країну Італію, малолітньої [PERSON] , [INFO] , у супроводі бабусі [PERSON] з метою оздоровлення та відпочинку 1 раз на рік в канікулярний період терміном не більше ніж на 1 місяць без згоди матері [PERSON] . Позивач та його представник - адвокат Крикун Т.О. у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач та її представник - адвокат Іванів О.Б. просили відмовити у задоволенні позову. Зацікавлена особа - представник Служби у справах дітей Бурштинської міської ради у судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву згідно якої просить справу слухати у відсутності представника Служби у справах дітей Бурштинської міської ради, висновок служби у справах дітей підтримує повністю. Суд, вислухавши думку присутніх учасників справи та їх представників, дослідивши у сукупності всі матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони 24.11.2015 року зареєстрували шлюб у виконкомі Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, актовий запис № 106. Від спільного проживання у шлюбі в сторін народилася дочка [PERSON] - [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 14). Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.07.2023 року шлюб між сторонами розірвано, а дочку [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю [PERSON] (а.с. 15). Як вказує позивач - відповідач [PERSON] не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. До вказаної норми маються діючі підзаконні нормативні акти, якими, серед іншого, врегульовано порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у тому числі, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини. Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. При цьому, суд не бере до уваги раніше визначену правову позицію щодо порушення прав іншого з батьків наданням дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди та супроводу з огляду на те, що від цієї позиції відступив Касаційний цивільний суд. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року), а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Вказана позиція підтримана подальшими рішення ВС. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Отже, сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Суд зазначає, що протягом розгляду справи, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну. Позивач не довів, що його прагнення виїхати за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. При цьому, позивачем не доведено належними доказами, що такий виїзд дитини буде відповідати її інтересам. Згідно висновку виконкому Бурштинської міської ради та рішення № 475 від 25.09.2024 року, згідно якого вважають за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, а саме в країну Італію, малолітньої [PERSON] , [INFO] , у супроводі бабусі [PERSON] з метою оздоровлення та відпочинку 1 раз на рік в канікулярний період терміном не більше ніж на 1 місяць без згоди матері [PERSON] . Однак, позивач згідно уточнених позовних вимог просив саме йому надати дозвіл на виїзд за межі державного кордону України до Італії, а також країн Європейського союзу [PERSON] , [INFO] , з 03.01.2025 року по 18.01.2025 року, без згоди та супроводу матері дитини [PERSON] та дозволи йому або його офіційному представникові, без письмової згоди матері [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон на дитину або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України з 03.01.2025 року по 18.01.2025 року та стягнути з відповідача на його користь понесені ним і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд не бере до уваги висновок виконкому Бурштинської міської ради та рішення № 475 від 25.09.2024 року, оскільки він стосується надання дозволу бабусі [PERSON] , а не позивачу. На підставі оцінених доказів, поданих учасниками, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, Більше того, 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який дії до теперішнього часу. Згідно із чинним правовим регулюванням, а саме положеннями абзацу тринадцятого пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (зі змінами та доповненнями) - виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Отже, права дитини не порушені. Посилання позивача, що відповідач не займається належним вихованням дитини та доглядом за її здоров`ям, безпідставно чинить перешкоду бачитися йому з донькою та брати участь у її вихованні так і посилання відповідача, що позивач має схильність до перекручування дійсних обставин справи, тобто до брехні, що в свою чергу є негативними проявами у вихованні дочки сторін - Ірини, не можуть бути прийняти судом до уваги при вирішенні вказаного спору, оскільки стосуються інших правовідносин, у разі необхідності сторони не позбавлені можливості звернутись як до суду так і до органу опіки та піклування для захисту сімейних прав та інтересів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed