Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури, Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в якому просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 1\~000\~000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 14.05.2019 року позивач, у порядку ст. 208 КПК України був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України (кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019080000000133 від 20.03.2019 року), і поміщений до ІТТ №1 ГУНП в Запорізькій області. 15.05.2019 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України. 28.08.2019 року позивачу було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369 КК України. 16.05.2019 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позивачу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.07.2019 року та зазначено розмір застави у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 153 680 гривень. 20.05.2019 року після внесення застави в сумі 153 680 грн. позивач був звільнений з ДУ «Запорізькій слідчий ізолятор». Також на позивача неодноразово ухвалами слідчих суддій Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя покладались обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2023 року, позивач був визнаний невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 4 ст. 27 ч. З ст. 369 КК України та виправданий на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України. Застава у розмірі 153 680, 00 грн. повернута після набрання вироком законної сили. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19.07.2023 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 15.04.2024 року ухвала Запорізького апеляційного суду від 19.07.2023 року щодо позивача була залишена без зміни, а касаційна скарга старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури - без задоволення. Також зазначив, що період його перебування під слідством і судом складає (з 15 травня 2019 року до 19 липня 2023 року) 51 місяць, тому розмір мінімального морального відшкодування не може бути меншим за 408 000,00 грн. (51 місяць х 8000 грн.), що не позбавляє суд права визначити цей розмір у більшому розмірі. Вказаними діями позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у приниженні його честі та гідності, втрати соціального статусу, погіршення психологічного стану. Тривалий час позивач був підданий незаконному кримінальному переслідуванню. Нервові стреси, відчуття тривоги, у тому числі за здоров`я своїх близьких, сильні душевні переживання та моральні страждання, приниження, розгубленість, інші негативні наслідки притягнення його до кримінальної відповідальності мали місце протягом понад 5-річного строку притягнення до кримінальної відповідальності. Станом на 15.05.2019 року він здійснював підприємницьку діяльність в сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах. Позивач вів звичайне життя, виховував синів [PERSON] , 2005 року народження, та [PERSON] , 1998 року народження. Був неодноразово нагороджений листами подяки з боку фахових організацій. Внаслідок вищевказаних неправомірних дій органів досудового слідства, суду він був позбавлений можливості продовжувати свій звичайний розклад життя. При цьому був позбавлений можливості сприяти своїм синам, особливо молодшому сину, у навчанні, вихованні, при тому, що саме на цей період часу припав процес психологічного ставлення молодшого сина. Він відчував постійну тривогу, у тому числі за здоров`я своїх близьких. На час затримання його заробіток був основним джерелом сімейного бюджету. Після його незаконного затримання дружина вимушена була займати гроші з метою фінансової підтримки сім`ї, хоча це все одно не допомогло утримувати сім`ю та виховувати синів на фінансовому рівні, який був до цього. Тримання позивача за ґратами безумовно негативно вплинуло на його відношення до свого життя в цілому, результатом цього стала постійна депресія. Під час слідства він не міг знайти фахову та належним чином оплачувану роботу, оскільки всі пропозиції були пов`язані з постійним відрядженням за межі м. Запоріжжя. Знаходження у ІТТ та слідчому ізоляторі не додало позивачу здоров`я, в тому числі і психічного. Відносно його було обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 153 680 грн. Цю суму його родина збирала по усім родичам, друзям та знайомим, виправдовуючись та зазначаючи, що він не винний. На нього були покладені обов`язки, які обмежували і порушували його конституційні права, а саме: не відлучатися з місця постійного проживання без дозволу слідчого або суду, прибувати за їх першою вимогою тощо. Такі обмеження діяли тривалий час. Незаконність дій з боку органів досудового слідства підірвало його віру в закон і справедливість, все це у сукупності призводило до систематичного стресового стану, необхідності тривалий час доводити свою невинуватість. Крім того, вищевказані події широко висвітлювались в засобах масової інформації, внаслідок чого була принижена його честь та гідність, а також ділова репутація. Позивач посилаючись на те, що внаслідок вказаних незаконних дій органів досудового розслідування, а саме незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою та застави, незаконного затримання, в своєї сукупності, йому спричинило значну моральну шкоду, розмір якої у грошовому розмірі вважає дорівнює 1 000 000 грн., просить позов задовольнити. 11.09.2024 року до суду від Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] в заявленому ним розмірі. Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди і її розмір, та посилаючись на Закон, позивач у своїй позовній заяві невірно визначив період для обрахування моральної шкоди та заявлений ним розмір заподіяної моральної шкоди. З матеріалів справ убачається, що період перебування [PERSON] під кримінальним переслідуванням тривав з 15.05.2019 (дати повідомлення про підозру) по 19.07.2023 (набрання законної сили виправдувальним вироком). Тобто, загалом позивач перебував під слідством та судом 50 місяців та 4 дні. З урахуванням чинних на теперішній час, приписів Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, повинен становити 80 213,33 грн., та розраховано наступним, чином: 50 місяців * 1600 = 80 000 грн. та 4 дні * 1600 / 30 днів = 213,33 грн. Разом з цим, [PERSON] просить суд стягнути на його користь з Державного бюджету України відшкодування у розмірі 1 000 000 грн., що є необґрунтованим, невірним та значно перевищує передбачений законодавством мінімальний розмір такого відшкодування. Розмір завданої моральної шкоди позивач обґрунтовує загальними фразами, як то «душевні переживання» «порушення нормальних відносин з оточуючими», «негативний вплив на душевний та психічний стан», а також зазначає інші негативні наслідки морального характеру. При цьому відсутні докази, що могли б слугувати, у разі наявності підстав, стягненню з Держави на користь позивача більшого розміру відшкодування, ніж визначено Законом - мінімального. Наведені твердження жодними належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено. Доводи про те, що «тримання під вартою негативно вплинуло на життя в цілому та сприяло появі депресії» є необґрунтованими, адже позивач перебував у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» лише 6 днів та після внесення застави був одразу звільнений. Твердження про неможливість знайти роботу є сумнівними, оскільки не підтверджуються жодними належними та достатніми доказами. Більш того, як зазначає сам позивач, він був фізичною особою-підприємцем і займався підприємницькою діяльністю, а тому був вільним у виборі своєї діяльності. З матеріалів кримінального провадження також не убачаються факти будь-яких процесуальних обмежень з боку органів слідства на можливість позивача займатись своєю підприємницькою діяльністю. Навпаки, як свідчать відкриті відомості у мережі Інтернет (https ://claritv- project.info/tenders?tenclerer=2578816813&tenderer status-supplier), позивач у період з 2020 по 2023 роки надавав послуги з інженерного проектування (виготовлення схем балансової належності водопровідних мереж). Указане спростовує доводи позивача про неможливість йому знайти належним чином оплачувану роботу. Щодо висвітлювання подій відносно позивача у ЗМІ, відповідач зазначає, що останні були опубліковані на сторонніх ЗМІ, які не мають жодного відношення до правоохоронних органів. А тому, позивач має право звернутись до вказаних ЗМІ із вимогами про захист своєї гідності, честі чи ділової репутації. Враховуючи викладене, позивачем не наведено обґрунтованих доводів та не долучено належних та допустимих доказів про необхідність та законність збільшення розміру мінімальної заробітної плати для розрахунку моральної шкоди. Тому вважає, вимоги щодо відшкодування на користь [PERSON] моральної шкоди у заявленому ним розмірі не підлягають задоволенню. 02.09.2024 року до суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що згідно з матеріалами справи та змісту позовної заяви шкоду завдано, на думку позивача, працівниками національної поліції, якими здійснювалось досудове розслідування у відношенні позивача (складено протокол затримання особи, повідомлення про підозру тощо), а також працівниками органу прокуратури, що представляли сторону обвинувачення у суді. В свою чергу, позивачем не залучено до участі у цій справі в якості відповідача - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області. Стосовно визначення стягнення коштів з Державного бюджету України через Казначейство шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, зазначили наступне. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Казначейство є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями. Механізм виконання органами Казначейства рішень про стягнення коштів державного бюджету та коштів боржників, що обслуговуються в органах Казначейства визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі по тексту - Порядок № 845). Пунктом 38 Порядку № 845 передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Зазначений рахунок є рахунком, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на певну мету. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Згідно з додатком 3 до Закону України від 09 листопада 2023 року № 3460-ІХ Про Державний бюджет України на 2024 рік бюджетну програму КПКВК 3504030 Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб закріплено за Казначейством. Таким чином, Казначейство є учасником судового процесу по справах про відшкодування шкоди лише у зв`язку з тим, що здійснює виконання судових рішень по таких справах відповідно до наданих повноважень. Крім того, відповідно до Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 № 122, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 за № 594/6882, єдиний казначейський рахунок (далі по тексту - ЄКР) - це консолідований рахунок, відкритий Державній казначейській службі України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України. ЄКР консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державної казначейської служби України та регламентується законодавством. Таким чином, безспірне списання коштів за судовими рішеннями про стягнення шкоди не здійснюється з ЄКР, відкритого в Національному банку України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 по справі № 910/23967/16, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2019 по справі № 607/5841/17, від 18.11.2020 по справі № 554/5980/18, від 15.06.2022 по справі № 398/2910/20, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.02.2022 по справі № 757/6203/21-ц, від 23.02.2022 по справі № 757/23994/20-ц, від 28.04.2022 по справі № 464/5200/19, від 25.01.2023 по справі № 757/4091/20-ц, від 04.10.2023 по справі № 757/5351/21-ц висловлено правову позицію, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України)). Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Таким чином, враховуючи висновки Верховного Суду, при задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, у резолютивній частині рішення має бути зазначено про стягнення такої шкоди з Державного бюджету України, без визначення, за рахунок яких коштів має бути її стягнуто, яким шляхом та яким органом. Також звертають увагу суду, що позивачем не надано підтверджуючих доказів тих обставин, про які позивач зазначає в обґрунтування позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у визначеному ним розмірі. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили суд задовольнити позов з підстав, викладених у ньому. Представники відповідачів Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, щодо задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 20.03.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №12019080000000133 за ч. 3 ст. 369-2 КК України. 14.05.2019 року [PERSON] , у порядку ст. 208 КПК України був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України і поміщений до ІТТ №1 ГУНП в Запорізькій області. 15.05.2019 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України. 28.08.2019 року позивачу було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369 КК України. 16.05.2019 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позивачу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.07.2019 року та визначено розмір застави у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 153 680 гривень. 20.05.2019 року, після внесення застави в сумі 153 680 грн., позивач був звільнений з ДУ «Запорізькій слідчий ізолятор». Також на позивача ухвалами слідчих суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя покладались обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2023 року, позивач був визнаний невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369 КК України та виправданий на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України. Застава у розмірі 153 680, 00 грн. повернута після набрання вироком законної сили. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19.07.2023 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 15.04.2024 року ухвала Запорізького апеляційного суду від 19.07.2023 року щодо позивача була залишена без зміни, а касаційна скарга старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури - без задоволення. Таким чином, судом встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 15.05.2019 року по 19.07.2023 року, що становить 50 місяці та 4 дні. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації\~прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспореній відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Частина перша ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. У статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, внаслідок, зокрема, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17.07.1997 року Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4, 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відповідно до п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення п. 5 ст. 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Таким чином, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованому йому злочині, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу незаконного притягнення як обвинуваченого, обрання відносно нього запобіжного заходу, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків. Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини. Зазнав сильної психологічної травми, що викликало депресію. Також моральні страждання виразились у тому, що він не міг добитись справедливості та винесення законного рішення суду. Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 0212.2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/2373 1/15-ц (провадження № 14-298цс 18) зроблено висновок, що «...моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості...». Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цсІ9), у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03.03.2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01 квітня 2024 року мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 8000 грн. Частиною п`ятою ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Звертаючись до суду з цим позовом позивач, вказував на те, що через протиправні дії органу досудового розслідування він незаконно перебував під слідством та судом з 15.05.2019 року до 19.07.2023 року, що загалом складає 51 місяць. Визначаючи період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода за час перебування позивача під слідством та суд виходить з того, що позивач [PERSON] перебував під слідством і судом з 15.05.2018 року (дата повідомлення про підозру) по 19.07.2023 року (набрання законної сили виправдувальним вироком), що становить 50 місяці та 4 дні. Вищевикладене дає підстави суду вважати доведеним факт наявності в позивача моральної шкоди в наступному розмірі: 8000 грн. х 50 +((8000: 30 ) х 4) (кількість місяців та днів перебування під слідством та судом) = 401\~066,67 грн. Позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд вважає, що відшкодування в розмірі 401\~066,67 грн. відповідатиме розміру шкоди, заподіяної позивачу. Разом з цим, доводи представника відповідача про те, що розмір відшкодування має визначатися із грошової суми у розмірі 1 600 грн., яка визначена Законом України\~«Про Державний\~бюджет на\~2024\~рік» суд відхиляє, оскільки Закон України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни до статті 13 Закону № 266/94-ВР законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України «Про Державний бюджет України», отже розрахункова величина грошової суми у розмірі 1 600 грн. не може бути застосована до спірних правовідносин, що відповідає правовій позиції викладеної в постанова Верховного Суду від 08.10.2024 року справа № 335/2527/22 (провадження 61-7696св24). Встановлення періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року). При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, враховуючи обставини справи, доведеність факту незаконного перебування позивача під слідством і судом протягом значного терміну, характер і обсяг багаторічних душевних страждань [PERSON] , пов`язаних із його перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що грошова сума у розмірі 401\~066,67 грн. буде достатньо справедливою компенсацією моральних страждань позивача. Розмір відшкодування в сумі 1\~000 000 грн. є завищеним, адже позивач перебував у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» 6 днів та після внесення застави був одразу звільнений. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між противоправними діями правоохоронних органів та неможливості знайти фахову та належним чином оплачувану роботу, оскільки позивач був фізичною особою-підприємцем і займався підприємницькою діяльністю, а тому був вільним у виборі своєї діяльності. З матеріалів справи також не убачаються факти будь-яких процесуальних обмежень з боку органів слідства на можливість позивача займатись своєю підприємницькою діяльністю. Навпаки, як свідчать відкриті відомості у мережі Інтернет (https ://claritv- project.info/tenders?tenclerer=2578816813&tenderer status-supplier), позивач у період з 2020 по 2023 роки надавав послуги з інженерного проектування (виготовлення схем балансової належності водопровідних мереж). Щодо висвітлювання подій відносно позивача у ЗМІ слід зазначити, що останні були опубліковані на сторонніх ЗМІ, які не мають жодного відношення до правоохоронних органів. Суд враховує доводи відповідача Державної казначейської служби України про те, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у Постанові від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс 1 8). Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс І 8). У зв`язку з наведеним, аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс 18), суд вважає за необхідне зазначити в резолютивній частині рішення про стягнення коштів саме з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. При цьому частиною 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Клопотань від учасників справи про призначення судової експертизи для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди, її розміру не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом 4 даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у меж їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такі витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Outcome: partial