Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 09.09.2021 р. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] за допомогою електронного підпису уклали договір № 77581791, за яким відповідачу була надана позика в сумі 12652 грн. з нарахуванням процентів в сумі 1,99% за кожен день користування коштами. Також 22.02.2022 року було укладено договір №22/02/2022, за яким ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №77581791. В подальшому ТОВ «Вердикт Капітал» 10.01.2023 року за договором № 10-01/2023 відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №77581791. На сьогодні заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується заборгованість в загальному розмірі 43358,81 грн., з яких: борг за тілом кредиту - 12652 грн. та борг за нарахованими процентами - 30704,74 грн., а також 3% річних - 2,07 грн. На підставі переліченого просила суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором № 77581791 від 09.09.2021 у розмірі 43358,81 грн., витрати на сплату судового збору у розмірі 3028 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн. Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, [PERSON] , не заперечував проти проведення розгляду справи за відсутності представника ТОВ «Коллект Центр» за наявними матеріалами. Відповідач, [PERSON] , будучи повідомленим про наявність позову ТОВ «Коллект Центр» до нього про стягнення боргу, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 09.09.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено договір позики № 77581791, за умовами якого кредитор надав боржнику позику в сумі 12652 грн. строком на 30 днів, тобто до 09.10.2021 року, за яким нараховуються проценти 1,99% на день за кожен день користування кредитом, із застосуванням зниженої відсоткової ставки в розмірі 0,7% за кожен день користування позикою, а також відсотки за понад строкове користування грошовими коштами в сумі 2,7%, що також підтверджується додатком до такого договору позики. Також встановлено, що грошові кошти в сумі 12652 грн. на виконання умов договору № 77581791 були зараховані 09.09.2021 року на банківську карту [PERSON] № [NUMBER] , що підтверджується інформацією від 18.09.2024 року ТОВ ФК «Фінекспрес». Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 09.09.2021 року № 12652 був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено його укладання сторонами такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. В подальшому 22.02.2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором кредиту № 77581791 від 09.09.2021 року, що підтверджується витягом із реєстру боржників. В подальшому 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором кредиту № 77581791 від 09.09.2021 року, що підтверджується витягом із реєстру боржників. За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином права вимоги за договором позики № 77581791 від 09.09.2021 року, укладеним [PERSON] із ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» з рештою перейшло до ТОВ «Коллект Центр». Суд при цьому встановив, що [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за договором позики щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку наразі він повинен сплатити на користь позивача. Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості суд вказує, що за розрахунком заборгованості ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» на момент відступлення права вимоги за договором № 77581791 вбачається, що відповідач мав борг в сумі 43358,81 грн., з яких 12652 грн. сума боргу за наданим кредитом, 30704,74 грн. сума боргу за відсотками, 2,07 грн. борг за ст. 625 ч. 2 ЦК України. При цьому з наданого представниками позивача розрахунку ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» вбачається, що [PERSON] протягом строку кредитування, тобто до 09.10.2021 року, нараховувались відсотки в розмірі 0,7 % за кожен день користування позикою на загальну суму 2656,92 грн., що підтверджується додатком до такого договору позики від 09.09.2021 року, тобто за умовами програми лояльності. Суд звертає увагу на те, що за умовами договору позики № 77581791 від 09.09.2021 року вбачається, що за понадстрокове користування наданими позичальнику грошовими коштами він сплачує проценти в збільшеному розмірі 2,70% порівняно з процентною ставкою в межах строку наданої позики в розмірі 1,99% (пільгова процентна ставка 0,70%). З огляду на викладене обґрунтування, суд зазначає, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання щодо повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Отже, регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України та охоронна норма ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 року по справі № 912/1120/16. Таким чином якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема, настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд зазначає, що за умовами договору № 77581791 від 09.09.2021 року в разі порушення строків повернення кредиту боржник сплачує підвищені відсотки за користування кредитом за кожен день користування ним понад встановлений 30-денний строк надання позики. Відтак, зі змісту даного договору вбачається, що плата за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою встановлено саме за порушення строків повернення кредиту, тобто за невиконання грошового зобов`язання. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то за ч. 2 ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора він зобов`язаний сплатити проценти від простроченої суми боргу. Отже, положеннями договору позики № 77581791 встановлено розмір процентної ставки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання боржника. Однак суд вказує, що нарахована відповідачу заборгованість за процентами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України майже в дванадцять разів перевищує заборгованість за нарахованими відсотками та майже в три рази перевищує заборгованість за тілом виданого боржнику кредиту. Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір процентів за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція була вкладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18. Виходячи з наведеного вмотивування, в охоронних правовідносинах, в яких права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд з огляду на не співмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, вважає, що нарахований за умовами договору позики розмір процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК в сумі 28047,82 грн. (30704,74 2656,92 = 28047,82) не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, внаслідок чого в цій частині підлягає зменшенню до розміру боргу за нарахованими відсотками за користування позикою в межах визначених договором № 77581791, тобто протягом 30 днів, що відповідно дорівнює 2656,92 грн. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що було встановлено наявність боргу відповідача перед позивачем за договором № 77581791 саме в сумі 17967,91 грн., з яких 12652 грн. борг з тіла позики, 2656,92 розмір нарахованих відсотків за користування позикою в межах визначеного договором строку, 2656,92 грн. встановлений судом розмір боргу за відсотками в порядку ст. 625 ч. 2 ЦК України та 2,07 грн. борг з 3% річних (12652 + 2656,92 + 2656,92 + 2,07 = 17967,91). Отже, суд зауважує, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр», заявлені до відповідача, підлягають на підставі викладеного судом вмотивування частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] боргу на загальну суму 17967,91 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені ТОВ «Коллект Центр» витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 13000 грн. підтверджуються матеріалами справи: договором про надання правової допомоги від 2 вересня 2024 року та тарифів вартості послуг адвоката, заявкою про надання юридичної допомоги від 03.09.2024 року, витягом з акту наданих послуг від 02.10.2024 року, яким визначено перелік наданих послуг адвокатом, вартість години роботи адвоката та визначена вартість наданих юридичних послуг в загальній сумі 13000 грн., а також платіжна інструкція від 8 жовтня 2024 року про оплату наданих послуг адвоката позивачем. Натомість, суд вважає, що при визначенні витрат на правничу допомогу по даній справі сторони договору від 02.09.2024 року не дотримались розумності їх розміру, враховуючи складність справи та фінансового стану учасників справи. Таким чином послуги з усної консультації з вивченням документів на суму 4000 грн. та послуги за складання позовної заяви на суму 9000 грн. на переконання суду, як суттєво завищенні, підлягають зменшенню. Отже, виходячи з обґрунтованого розміру витрат на правничу допомогу по даній справі, зважаючи на критерій розумності їх розміру та приймаючи до уваги конкретні обставини справи, суд дійшов до висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню у даному випадку до суми 5000 грн. Натомість, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги, то витрати позивача на правничу допомогу у встановленому судом розмірі 5000 грн. підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на користь ТОВ «Коллект Центр» саме пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 2072 грн. (17967,91 / 43358,81 х 5000 = 2072). Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «Коллект Центр» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює 1254,80 грн. (17967,91 / 43358,81 х 3028 = 1254,80).

Outcome: partial