Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

03 жовтня 2024 року представниця позивачки [PERSON] - адвокат Юрченко Аліна Валентинівна звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що фактичні шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем припинено з травня 2024 року, спільного господарства не ведуть. Основна причина розпаду сім`ї - це різниця характерів, відсутність між подружжям взаєморозуміння і довіри. Представниця позивачки зазначала, що позивачка не має можливості розірвати шлюб з відповідачем через органи державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки відповідач категорично відмовляється розривати з позивачкою шлюбні відносини в добровільному порядку. Також просила стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2500,00 грн та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 22-24). 04 листопада 2024 року до канцелярії суду представницею позивачки подано клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представниці та про долучення доказів до матеріалів справи (а.с. 27-32). Позивачка [PERSON] належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату та місце судового розгляду (а.с. 33); подав заяву, у якій просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі; стверджував, що наслідки визнання позову йому відомі; заперечував проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив таке. 17 листопада 1998 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб у Новогалещинській селищній раді Козельщинського району Полтавської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 24, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 17 листопада 1998 року серії [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 110, 111, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідач позов визнав, про що подав письмову заяву. Згідно зі ч. 1-2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач позовні вимоги визнав та у письмовій заяві стверджував, що наслідки визнання позову йому відомі, суд уважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує прав сторін та свобод чи інтересів інших осіб. Отже суд висновує, що слід прийняти визнання позову відповідачем та позовні вимоги задовольнити. Можливості відновлення подружніх стосунків між сторонами судом не встановлено, подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін, а примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З врахуванням позиції позивачки суд вважає, що останній необхідно після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] ». Щодо розподілу судових витрат На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачка у даній справі звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю першої «Б» групи та судовий збір у сумі 1211,20 грн не сплачувала. Відповідач не звільнений від сплати судового збору, позовні вимоги визнав у повному обсязі до початку розгляду справи по суті. Отже, суд уважає, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, слід стягнути з відповідача до державного бюджету судовий збір у сумі 605,60 грн - 50 % від суми судового збору, який підлягав сплаті позивачкою за розгляд позовної заяви судом. Крім того представниця позивачки просила стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надала відповідні докази. Відповідач заперечував проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу, уважав заявлений до стягнення розмір витрат таким, що не відповідає дійсності. Вирішуючи питання про розподіл витрат позивачки, понесених на професійну правничу допомогу, суд висновує таке. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). У відповідності до ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Зі сторони позивачки на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги від 02 жовтня 2024 року № 80/24, укладений між адвокатом Юрченко Аліною Валентинівною та клієнтом [PERSON] , відповідно до якого за домовленістю сторін вартість однієї години роботи адвоката становить 50 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, - 1342,00 грн, розмір гонорару (оплати) - 2500,00 грн (а.с. 28); 2) акт приймання-передачі правничих послуг від 02 жовтня 2024 року № 80/24, відповідно до якого вартість однієї години послуг складає 1342,00 грн, загальна вартість наданих послуг становить 2684,00 грн, яка складається з однієї години витраченого часу на підготовку позовної заяви (1342,00 грн), та 1-єї години, витраченої на представництво інтересів по справі, складення заяв та клопотань (1342,00 грн); загальний розмір гонорару адвоката за домовленістю сторін становить 2500,00 грн (а.с. 29); 3) розрахунок витрат на правничу допомогу, відповідно до якого вартість однієї години послуг адвоката складає 50 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, - 1342,00 грн, кількість годин, витрачених на надання послуг становить - 2 години, загальна вартість наданих послуг становить 2684,00 грн, а розмір гонорару адвоката - 2500,00 грн (а.с. 30); 4) квитанцію від 02.10.2024 № 80, відповідно до якої прийнято від [PERSON] адвокатом Юрченко А.В. за надання правничої допомоги в справі за її позовом до [PERSON] гонорар у розмірі 2500,00 гривень (а.с. 31). На підтвердження направлення на поштову адресу відповідача документів, що підтверджують витрати позивачки на правничу допомогу, представницею позивачки надано фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 01.11.2024 (а.с. 32). Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно зі п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Позивачкою надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на правничу допомогу у строки, що передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у тому числі: розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката, договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі правничих послуг та квитанцію на підтвердження фактичної сплати суми гонорару. Такі докази завчасно були направлені відповідачу. Відповідач клопотав не стягувати з нього понесені позивачкою витрати на оплату правничої допомоги адвоката, уважаючи їх «недійсними». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Наведені критерії цілком застосовними є й до позовів немайнового характеру. Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved