Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

28.06.2022 року адвокат Тимошенко Д.В. в інтересах [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Полтави із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 06.04.2023 року вказана цивільна справа передана на розгляд до Октябрського районного суду м. Полтави за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2023 року дана справа розподілена судді Тімошенко Н.В. 05.05.2023 року ухвалою суду прийнято дану справу до провадження відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 22.01.2024 року у цивільній справі - ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено у повному обсязі. 14.05.2024 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд вказаного заочного рішення, у якій посилався на те, що відповідач не був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи та судом при ухваленні рішення не враховано його доводи щодо відсутності боргу. Ухвалою від 30.09.2024 року задоволено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення від 22.01.2024 року у цивільній справі за позовом адвоката Тимошенко Дмитра Володимировича в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. задоволено. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22.01.2024 року у цивільній справі № 2/554/1902/2024 - скасоване. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у відкритому судовому засіданні . У судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав та надав пояснення. За поясненнями позивача [PERSON] боргова розписка від 01.12.2018 року була складена та написана не позивачем і не відповідачем, а третьою особою, а саме сторожем у приміщенні гральних автоматів, а позивач і відповідач поставили на розписці свої підписи. Згідно пояснень позивача [PERSON] у день написання розписки 01.12.2018 року не передавав [PERSON] , а [PERSON] не отримував від нього грошових коштів у сумі 48650 грн., про які написано у борговій розписці. За поясненнями позивача [PERSON] вказана сума грошових коштів надавалась ним відповідачу [PERSON] частинами, приблизно по чотири тисячі гривень впродовж деякого часу. Назвати конкретні суми позики та конкретні дати передачі грошових коштів не може, так як не зберіг записи, які він одноособово записував. Позивач також пояснив, що із відповідачем познайомився у залі ігрових автоматів, коли побачив там [PERSON] .. Позивач [PERSON] надав пояснення, що із відповідачем вони разом грали у ігрові автомати, отримували кредити у різних фінансових установах та банках та витрачали на ігрових автоматах. [PERSON] також пояснив, що він часто купував горілку і закуску для вживання з відповідачем [PERSON] . Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Стверджував , що позивач [PERSON] не передавав йому грошових коштів , а він не отримував грошових коштів від [PERSON] ні в день , що вказаний у розписці 01.12.2018 року, ні в інші дати. Свій підпис на розписці не підтвердив, та пояснив, що у тверезому стані він такої розписки не написав би і не підписав, так як не отримував грошових коштів від [PERSON] . Відповідно до пояснень [PERSON] , позивач познайомився з ним у залі ігрових автоматів . Відповідач разом із позивачем грали в ігрові автомати, разом розпивали алкогольні напої, отримували кредити в різних фінансових установах і банках поки їм давали такі кредити. Усі грошові кошти отримані у кредит вони разом програвали в ігрові автомати. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суддя прийшла до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно правових висновків викладених у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) : «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Таким чином, враховуючи пояснення обох сторін та підтвердження позивачем факту не передачі відповідачу [PERSON] грошових коштів 01.12.2018 року у сумі 48650 грн., а також враховуючи категоричне заперечення відповідачем фактів отримання грошових коштів від позивача в такій сумі, не надання позивачем до суду будь-яких інших допустимих і достовірних доказів щодо передання відповідачу [PERSON] та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 48650 грн., що зазначені у розписці від 01.12.2018 року, дає суду дійти до висновку про відмову у задоволенні позову. У відповідності до вимогст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи, що судом відмовлено у задоволенні позову повністю, то судові витрати у цій справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed