Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] через представника звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 27.01.2012 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 27. Від даного шлюбу подружжя мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . За період перебування у шлюбі, а саме 15.05.2019 року за спільні кошти, подружжям було придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу на вказану квартиру був укладений на [PERSON] та зареєстровано право власності на спірну квартиру. Перед укладанням вказаного вище договору [PERSON] надав нотаріально посвідчену згоду щодо укладення договору купівлі-продажу квартири. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.11.2023 року шлюб між подружжям розірвано. Згоди щодо добровільного поділу квартири між колишнім подружжям наразі не досягнуто, в зв`язку з чим, просив визнати спільною сумісною власністю квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири, залишивши у власності [PERSON] 1/2 її частини. Ухвалою суду від 30.01.2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України надав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав з тих підстав, що квартира [ADDRESS] , придбана 15.05.2019 року, а отже, саме з цього часу слід визначати початок перебігу позовної давності. Позивачем було долучено до позову нотаріальну заяву від 15.05.2019 року, згідно якої він надав згоду на купівлю за грошові кошти, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за будь-яку ціну та на будь-яких умовах квартиру, розташовану у [ADDRESS] та на укладання відповідного договору купівлі-продажу. Відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 13.03.2024 року було здійснено перехід з розгляду вказаної цивільної справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.05.2024 року закрито підготовче засідання у справі. Справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Представник позивача під час розгляду справи заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Представник відповідача під час розгляду справи заперечував проти задоволення позовних вимог, просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час розгляду справи, сторони перебували з 27.01.2012 року у шлюбі, зареєстрованому Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 27 (а.с. 4). Від шлюбу подружжя мають дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Згідно рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.11.2023 року шлюб, зареєстрований 27.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 12-13). Відповідно до даних договору купівлі-продажу від 15.05.2019 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1072, було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 14-15). Перед укладанням договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири, позивачем було надано нотаріально посвідчену заяву про згоду на купівлю за грошові кошти, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та на укладання відповідного договору купівлі продажу (а.с. 16). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 163 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Як зазначено у ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11). Згідно п. п. 23, 24 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказана квартира була придбана за особисті кошти відповідача. Спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, а тому, у відповідності до чинного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо посилання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~267\~ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтями 256-257 та 261\~ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У ч. 2 ст. 72 СК України та п.\~15\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~11\~від 21.12.2007\~року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15). Так, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107\~СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110\~СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.\~72\~СК України). Аналогічно питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 203/304/17 від 06.112019 року також зазначив, що відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу. Матеріали справи не містять належні та допустимі докази на підтвердження пропуску позивачем строку позовної давності. Суд приходить висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін. Таким чином, суд вважає, що свої вимоги відносно визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності за ним на частку вказаного майна, позивач довів повністю. Суд вважає за доцільне визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та розподілити його, визнавши за кожним із них право власності на частину майна. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. ст. 141, 142 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача понесені витрати зі сплаті судового збору у розмірі 7116 грн. 31 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved