Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування на його утриманні малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Заява мотивована тим, що [PERSON] є батьком малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а його матір`ю є [PERSON] . В даний час син [PERSON] знаходиться на повному утриманні батька та проживає разом з ним. З матір`ю дитини [PERSON] в шлюбі не перебуває, разом не проживає, оскільки вона проходить лікування втому числі за кордоном в місті Грац Австрія. В зв`язку з тим, що мати дитини потребує серйозного та тривалого лікування нирок, остання поїхала до Австрії в місто Грац, де отримала медичну страховку та проходить відповідні обстеження з метою подальшого лікування, а тому вона не зможе тривалий час займатися доглядом та утриманням сина через її відсутність в Україні та перебуванням за кордоном. 08 липня 2024 року між батьками був укладений договір про визначення місця проживання дитини та участь в її вихованні, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу, де на період лікування матері за кордоном батько взяв на себе обов`язок повного матеріального утримання дитини, в тому числі здійснення догляду, піклування про фізичний та духовний стан дитини та вирішення всіх інших питань, що виникатимуть в зв`язку з вказаними вище обставинами. Встановлення цього факту, що має юридичне значення для заявника для отримання відстрочки від призову під час мобілізації. В зв`язку з цим, заявник вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду для встановлення факту перебування на його утриманні малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник заявника вимоги заяви підтримав та просив суд встановити факт перебування на утриманні [PERSON] малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В судове засідання [INFO] свого представника не направив надіславши заяву про розгляд заяви у відсутність їхнього представника. В судове засідання [PERSON] також не з`явилася, надіславши заяву про розгляд справи у її відсутність. Крім того, у заяві просила суд встановити факт перебування на утриманні [PERSON] їх малолітньої дитини, оскільки без встановлення даного факту заявник не може отримати відстрочку від призову під час мобілізації. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] у [PERSON] та [PERSON] , які не перебували у зареєстрованому шлюбу народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21 лютого 2023 року, де 21 лютого 2023 року зроблено відповідний актовий запис №193. В даний час син [PERSON] знаходиться на повному утриманні батька та проживає разом з ним. З матір`ю дитини [PERSON] в шлюбі не перебуває, разом не проживає, оскільки вона проходить лікування втому числі за кордоном в місті Грац Австрія. 08 липня 2024 року між батьками був укладений договір про визначення місця проживання дитини та участь в її вихованні, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу, де на період лікування матері за кордоном батько взяв на себе обов`язок повного матеріального утримання дитини, в тому числі здійснення догляду, піклування про фізичний та духовний стан дитини та вирішення всіх інших питань, що виникатимуть в зв`язку з вказаними вище обставинами. 16 липня 2024 року [PERSON] була написана заява на ім`я начальника [INFO] полковнику [PERSON] про надання відстрочки від мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", як особі, що самостійно виховує та утримує дитину, однак 08 вересня 2024 року [PERSON] отримано лист вих. №877 від 19.07.2024 р., яким йому відмовлено в наданні відстрочки. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, за правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 293 ЦПК України передбачено, що суд, серед інших, розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд, зокрема, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Отже, правовідносини щодо утримання дітей, є предметом регулювання Сімейного кодексу України. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. У заяві представник вказує, що встановлення факту перебування дитини на утриманні заявника необхідно йому, для того, щоб він не був мобілізований під час війни. Так, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. У свою чергу, виключний перелік підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (звільнення від призову) встановлений статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Ці підстави є досить вагомими, підтверджуються відповідними документами та стосуються виконання певних обов`язків, стану здоров`я або сімейного стану, що унеможливлює виконання військового обов`язку. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Як стверджує представник заявника, що в період вагітності [PERSON] постійно перебувала під наглядом лікарів, оскільки мала хворобу нирок. На даний час захворювання не вилікуване, а тому відбуваються часті загострення та приступи. Це вимагає негайного та тривалого лікування. В зв`язку з тим, що [PERSON] потребує серйозного та тривалого лікування нирок, остання поїхала до Австрії в місто Грац, де отримала медичну страховку та проходить відповідні обстеження з метою подальшого лікування, а тому вона не зможе тривалий час займатися доглядом та утриманням малолітнього сина через її відсутність в Україні та перебуванням за кордоном. При цьому, представником заявника не надано доказів, як до матеріалів справи, так і в судовому засіданні, безпосереднього тяжкого захворювання [PERSON] , ступінню і тяжкості цього захворювання та тривалості лікування (приблизного терміну), а також можливості чи неможливості його лікування в Україні. Крім того, матеріали справи не містять доказів безпосереднього прийняття на лікування [PERSON] на території Австрії, а отримання нею медичної страховки, не є належним доказом проходження лікування на території Австрії у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України. В той же час суд не може прийняти до уваги як належні докази утримання дитини, пояснення [PERSON] , щодо перебування її за кордоном на лікуванні, оскільки вона, як мати дитини є заінтересованою особою. Також, стороною заявника не надано будь-яких даних щодо відсутності у малолітнього [PERSON] рідних діда, баби або ж неможливості належного з їх боку утримання дитини. Таким чином, суд оцінюючи надані заявником докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, вважає недоведеним факт перебування малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] на утриманні заявника. З огляду на викладене, заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed