Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.03.2024 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір В.В. вона є власником 328/800 частин житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 159,9 кв.м., житловою площею 86,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, вищевказаний житловий будинок на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, у вказаному житловому будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] , син колишнього власника відповідної частини у праві власності вказаного житлового будинку [PERSON] . Під час укладання договору купівлі-продажу колишній власник [PERSON] повідомив, що [PERSON] виїхав з м. Харкова та України 10.08.2022 року та на даний момент знаходиться за кордоном та не планує у майбутньому повертатись до м. Харкова, про що надав нотаріально посвідчену заяву від 15.03.2024 року, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., реєстровий № 981. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.06.2024 року закрито підготовче засідання у справі. Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, 25.11.2024 року представник позивача подала через систему «Електронний суд» заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Розгляд справи просила проводити без її участі та позивача. Відповідач в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань до суду не надходило. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяв клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2024 року, посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., реєстровий номер 978, належить 328/800 частин житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 159,9 кв.м., житловою площею 86,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 370028932 від 15.03.2024 року (а.с. 10-12). З нотаріально посвідченої заяви від 15.03.2024 року, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., реєстровий № 981 вбачається, що під час укладання договору купівлі-продажу колишній власник [PERSON] повідомив, що [PERSON] виїхав з м. Харкова та України 10.08.2022 року та на даний момент знаходиться за кордоном та не планує у майбутньому повертатись до м. Харкова (а.с. 17) Згідно довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1135459 від 04.08.2023 року вбачається, що житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 159,9 кв.м., житловою площею 86,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належав: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13-14). Згідно довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що в житловому будинку у [ADDRESS] станом на 14.03.2024 року зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірному будинку залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є власником будинку, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися майном. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто позивач змушений нести витрати за комунальні послуги за себе та за зареєстрованих у будинку відповідача. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення ст. 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що підставою для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, є його відсутність протягом року без поважних на це причини. Вказаним слугує свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення. Враховуючи, що відповідач який зареєстрований у вказаній частині житлового будинку є сином колишнього співвласника частини житлового будинку, який наразі на підставі договору купівлі-продажу належить позивачу, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в зазначеній частині житлового будинку порушує право позивача як нового власника, вказаної частини житлового будинку на вільне розпорядження своїм майном, а тому, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. Факт реєстрації у вказаній частині житлового будинку відповідача, створює понесення додаткових позивачу витрат на утримання зазначеної частини житлового будинку, сплату житлово-комунальних послуг, тощо. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved