Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Гофельд Г.С. через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилалася, що 23 вересня 2017 року вона, [PERSON] , та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2023 по справі № 643/774/23 розірвано. Зазначила, що в шлюбі у них з відповідачем народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Посилалася, що після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства відповідач залишив сім`ю, проживав окремо від неї та дитини, а на теперішній час мешкає у м. Києві. Зазначила, що їх з відповідачем дитина - [PERSON] , постійно проживала й проживає разом з нею, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Посилалася, що відповідач добровільно не надавав кошти на утримання їх неповнолітньої дочки, а тому вона була вимушена звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що з відповідача на її користь стягуються аліменти в примусовому порядку на підставі виданого Московським районним судом м. Харкова від 24.01.2023 судового наказу по справі №643/498/23. Посилалася, що вона, [PERSON] , дуже любить свою дитину, повністю опікується її інтересами та потребами, піклується про дочку, займається її вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. Як про це зазначила позивач, нею створені найкращі умови для дитини, вони мешкають у відремонтованій, укомплектованій сучасними меблями й побутовою технікою квартирі, двір біля будинку обладнаний дитячим майданчиком. Посилалася, що у дитини є своя кімната з ігровою зоною та ліжком, є куточок зі столом для навчання, дитина забезпечена іграшками, одягом та іншими речами для розвитку відповідного віку, має повноцінне харчування, належний догляд і виховання. Зазначила, що вона, [PERSON] , піклується про духовний розвиток дитини, вони разом відвідують театри, вистави, навчально-розважальні центри та заходи. Зазначила, що вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, знає детально про її хвороби, щеплення, фізіологічні та психологічні особливості, оскільки переймається цими питаннями з самого народження. Посилалася, що матір дитини жодним чином не перешкоджає спілкуванню дочки з батьком та проведенню ними спільного часу, оскільки добре розуміє що дитині потрібна не тільки матір, а й батько, з метою її гармонійного зростання та розвитку як особистості. З огляду на викладене, просила позов задовольнити в повному обсязі. Аргументи учасників справи Відповідач [PERSON] процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 28 березня 2024 року засобами поштового зв`язку до Московського районного суду м.Харкова надійшла заява про визнання позову відповідачем. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради 30 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про неможливість виконати ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25.07.2024. У поданій заяві зазначено, що позивач - мати дитини [PERSON] , її представник - адвокат Гофельд Г.С., а також відповідач - батько дитини [PERSON] до Департаменту служб на співбесіду не з`являлися, у Департаменту служб відсутні документи, необхідні для розгляду зазначеного питання на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету ХМР. Зазначила, що після звернення батьків дитини питання визначення її місця проживання буде розглянуто Департаментом служб, а відповідний висновок долучено до матеріалів справи (а.с. 127-128). 18 вересня 2024 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради через підсистему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення та висновок щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] (а.с. 142-148). Рух справи Московський районний суд м.Харкова ухвалою від 26 січня 2024 року відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначив проведення підготовчого засідання, зобов`язав третю особу відповідно до положень ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 19 квітня 2024 року закрив підготовче провадження у зазначеній справі, призначив справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 16 травня 2024 року за клопотанням Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (61002, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55), зобов`язав Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради відповідно до положень ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 25 липня 2024 року установив органу опіки та піклування в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради строк для надання суду висновку щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, у цивільній справі за позовом [PERSON] , поданим в особі представника - адвоката Гофельд Г.С., до [PERSON] . Участь у справі сторін та інших учасників справи Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Гофельд Г.С. у судове засідання жодного разу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, 12 листопада 2024 року засобами поштового електронного зв`язку на адресу суду від представника позивача - адвоката Гофельд Г.С. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, у поданій заяві позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Судові повістки про виклик позивача в судові засідання, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання позивача: [ADDRESS] , повернулися до суду, як неотримані позивачем із зазначенням у довідці про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманих судом згідно з вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України. Судові повістки про виклик відповідача в судові засідання, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулися до суду, як неотримані відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Представник третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно. Третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради скористалася процесуальним правом на подання письмових пояснень, у яких просила про розгляд справи за відсутності представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. До письмових пояснень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору додано висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Ураховуючи, що в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзиву, відповідно до правил статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що знаходить своє підтвердження копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13 жовтня 2018 року Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №857 (а.с. 20). Згідно з копією рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23.09.2017 у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №4085, розірвано (а.с. 18-19). 24.01.2023 Московський районний суд м. Харкова видав судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 23.01.2023 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 21). Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Харкова №2024/000315561 від 11.01.2024 місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Харкова №2024/000317809 від 11.01.2024 місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). [PERSON] , [INFO] , з 06.05.2021 значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , що знаходить своє підтвердження Відповіддю № 422046 від 26.01.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 31). Згідно з Висновком щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , №356 від 17.09.2024, наданого Департаментом служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] (а.с. 145-146). Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§76). У §54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Як убачається з матеріалів справи, адресою місця проживання малолітньої дочки сторін - [PERSON] , [INFO] , є адреса: [ADDRESS] , за якою перебуває на реєстраційному обліку й мати дитини - [PERSON] , позивач у справі. Водночас, як зміст пред`явленої [PERSON] позовної заяви, так і матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин того, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] існує спір щодо місця проживання їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Відтак, жодних доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем наявний спір щодо місця проживання їх дочки, суду не надано, натомість місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом у разі спору між батьками, як це закріплено положеннями абз. 2 ч. 3 ст. 29 ЦК України. Разом з тим, суд зважає на те, що позивач жодного разу у судове засідання не з`явилася, в особі представника надала суду заяву про розгляду справ за її відсутності, а відтак, суд розглядає справу на підставі наданих позивачем доказів. Що стосується скерованої на адресу Московського районного суду м. Харкова засобом поштового зв`язку заяви [PERSON] про визнання позову, то суд зазначає, що відповідач [PERSON] не отримав жодної судової повістки у даній справі, усі судові повістки, які направлялися за зареєстрованим місцем проживання [PERSON] повернулися до суду, як неотримані останнім із зазначенням у довідці про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Також суд бере до уваги обставини того, що заява про визнання позову від імені [PERSON] надійшла засобом поштового зв`язку, справжність підпису [PERSON] у скерованій до суду заяві у встановленому законом порядку не засвідчено, а, у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, суд позбавлений можливості впевнитися у справжності такого волевиявлення останнього. Будь-яких засобів зв`язку (номер телефону тощо), окрім зареєстрованого місця проживання [PERSON] , надіслана до суду заява не містить. Як це унормовано положеннями ч. 2 ст. 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача [PERSON] , роз`яснити останньому наслідки визнання позову суд позбавлений можливості. У свою чергу, посилання у заяві про визнання позову на обізнаність її адресата про наслідки визнання позову, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд не може прийняти до уваги, позаяк справжність підпису [PERSON] у надісланій суду заяви не засвідчена у встановленому порядку, а відтак, про те, що таку заяву про визнання позову до суду підписав та надіслав засобом поштового зв`язку саме відповідач, можна лише припускати, що є неприпустимим в розумінні цивільного процесуального законодавства. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведені вище обставини, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Нормами статті 19 СК України закріплено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, як це унормовано положеннями ч. 6 ст. 19 СК України. Суду на виконання вимог ст. 19 СК України надано висновок №356 від 17.09.2024 про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] (а.с. 145-146). Як убачається зі змісту наданого суду висновку, малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю за адресою: « [ADDRESS] , де створені умови для проживання дитини». Водночас, суд звертає увагу, що, як про це зазначає у пред`явленому позові позивач [PERSON] та що знаходить своє підтвердження матеріалами справи, позивач разом з дочкою сторін проживає за адресою: [ADDRESS] . Відтак, у наданому суду висновку зазначено відомості щодо місця проживання позивачки з дитиною, які не знаходять свого підтвердження жодними доказами та є такими, що спростовуються матеріалам справи. Більш того, зазначена у висновку адреса місця проживання позивача з дочкою навіть не містить зазначення населеного пункту, в якому знаходиться зазначена у висновку адреса - «[ADDRESS] ». Таким чином, у наданому суду висновку орган опіки та піклування зазначив про створення умов для проживання дитини за адресою, за якою ані дитина, ані її матір не проживають. Доказів на підтвердження того, що позивач з дитиною проживають за вказаною у висновку адресою (яка є неповною), до висновку не додано, як і не містять таких доказів матеріали справи. Що стосується посилань у висновку органу опіки та піклування на те, що мати дитини [PERSON] психіатричних, у тому числі спричинених вживанням психоактивних речовин, протипоказань не має, офіційно працевлаштована, позитивно характеризується за місцем роботи, має самостійний дохід, то на підтвердження таких обставин суду не надано жодного доказу. У свою чергу, зміст висновку не містить жодних посилань на документи, на підставі яких орган опіки та піклування встановив такі обставини. Водночас, суд зважає на те, що позивач не була позбавлена можливості надати такі докази суду, чого не зробила, а, відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Що стосується посилань у висновку на інформацію від КНП «Харківська міська дитяча поліклініка №12» ХМР, згідно з якою [PERSON] , [INFO] , спостерігається у закладі з народження, батьки всі рекомендації медичних працівників виконують в повному обсязі, скарг з боку лікаря на родину немає, то суду позивачем такого доказу не надано. Більш того, зазначена інформація містить посилання саме на батьків дитини, а не виключно на матір. Не зайвим суд вважає за необхідне відмітити, що в основу висновку покладено те, що батько дитини [PERSON] надав заяву, в якій не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Разом з тим, з висновку не вбачається жодних відомостей про те, що органом опіки та піклування проводилося обстеження умов проживання дитини, батьків, як це закріплено вимогами ч. 5 ст. 19 Сімейного Кодексу України, а тому таке твердження у висновку є необґрунтованим. З огляду на наведене вище, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , позаяк висновок є недостатньо обґрунтованим, містить у собі відомості щодо адреси місця проживання дитини з матір`ю, які спростовуються матеріалами справи, містить посилання, які не знаходять свого підтвердження доказами, а відтак, висновок фактично ґрунтується на письмовій заяві батька малолітньої дитини - [PERSON] , які органом опіки та піклування у встановленому законом порядку не перевірялися. Як виснував Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року, прийнятій у справі №352/2324/17, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова). За правилами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі статтею 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як це унормовано положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але під час розгляду даної справи цього зроблено не було. Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи наведене вище, суд доходить висновку, що батьки малолітньої [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] та [PERSON] самостійно визначили місце проживання їхньої спільної дочки [PERSON] з матір`ю - [PERSON] . Жодних доказів на підтвердження обставин того, що між батьками дитини наявний спір щодо місця проживання дитини з матір`ю, суду не надано. У свою чергу, як це унормовано правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Надані позивачем в якості доказів в обґрунтування пред`явлених позовних вимог лише рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами та судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини, у їх сукупності з висновком органу опіки та піклування, який є недостатньо обґрунтованим та таким, що містить суперечливі відомості, за відсутності будь-яких доказів щодо наявності між батьками (сторонами у справі) спору щодо місця проживання дитини, унеможливлюють дійти висновку про наявність підстав для задоволення позову. З огляду на наведене вище, всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають підстави вважати, що позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволенню не підлягає. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed