Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу з [PERSON] , визначивши місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з ним. Вимоги обгрунтовує тим, що 27.07.2007 р. зареєстрував шлюб з відповідачкою. За час сумісного життя не вдалося укласти міцну сім`ю. Між ними відсутнє взаєморозуміння при вирішенні важливих сімейних питань. Відповідачка вживає спиртні напої, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння не виконує сімейних обов`язків, не займається вихованням та утриманням дитини, не ночує вдома. Неодноразово намагався переконати її змінити поведінку та пропонував пройти лікування. 25.01.2024 р. не з`явилася додому, перебувала в нетверезому стані і 04 дн. жодного разу не поцікавилась долею сина, додому не повернулася. Вважає, що їх родина розпалася і зберегти її неможливо. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним і знаходиться на його вихованні та утриманні, тому просить залишити проживати з ним. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечує задволенню позовних вимог. Представник органу опіки та піклування Конотопської міської ради Сумської обл. [PERSON] також заперечує задволенню позовних вимог. Встановлено судом, що сторони зареєстрували шлюб 27.07.2007 р. (а.с.3), від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.4). У судовому засіданні встановлено, що сімейні відносини у сторін не склалися, строк на примирення позитивних результатів не дав, між ними відсутнє взаємопорозуміння, тому на думку суду, збереження шлюбу суперечило б інтересам обох, а тому їх шлюб, на підставі ст. 112 СК України, потрібно розірвати. Що стосується позовних вимог про залишення неповнолітнього сина проживати з позивачем, то суд приходить до наступного висновку. З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України та ч. 2 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити х батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Малолітній [PERSON] пояснив, що бажає проживати з батьком. Ч.4 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Конотопської міської ради про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , вважають за доцільне визначити місце проживання малолітнього дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , і це відповідає інтересам дитини (а.с. 46-48), який відповідає інтересам дитини. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1,ч.2 ст.89 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів і жоден із них не має для суду заздалегідь встановленої сили. Доказів неналежного виконання матір`ю своїх обов`язків з виховання дитини позивачем суду не надано і під час судового розгляду не встановлено, тому доводи позивача щодо недбалого ставлення до дитини, вживання алкогольних напоїв, суд відхиляє як безпідставні. Не бере суд до уваги і твердження позивача, заявлені на користь доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини з ним про те, що [PERSON] вже тривалий час проживає в його оточенні, перебуває на його утриманні. Доказів того, що проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на сина, судом не встановлено. Вимоги позивача про визначення місця проживання сина [PERSON] з ним, суд розцінює як демонстрацію задоволення ним власного інтересу, що суперечить сімейним цінностям, є проявом неповаги до іншого учасника сімейних відносин і не сприяє захисту найкращих інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків. І хоча позивач за своїми позитивними батьківськими якостями демонструє інтерес до дитини, піклуючись про неї, суд вважає, що він діє в порушення інтересів сина, незаконно обмежуючи матір у спілкуванні з [PERSON] , що значною мірою шкодить встановленню тісного зв`язку між матір`ю і дитиною у її віці, позбавляє малолітню дитину можливості повноцінно сприймати матір і може стати травмуючим фактором негативного впливу на її психоемоційний стан. Суд враховує, що відповідачка має своє житло, а саме трикімнатну квартиру по [ADDRESS] (а.с.58-62), в той час, як позивач проживає у однокімнатній квартирі по [ADDRESS] , придбаній у шлюбі (а.с. 66-68). [PERSON] офіційно працює, має більший дохід ніж позивач (а.с.56, 64). По місцю реєстрації відповідачки створені необхідні умови для життя та розвитку дитини, що підтверджено актом обстеження умов її проживання та не спростовано позивачем (а.с.57). Виходячи з вищевикладеного, надавши оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам у їх сукупності, виходячи з рівності прав батьків, пріоритету інтересів дитини, її малолітнього віку, в якому дитина потребує максимальної уваги та піклування з боку матері, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Outcome: approved