Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У лютому 2021 року позивачка звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила: 1) визнати Свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 1-1757, видане 26.12.2014 року Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] недійсним; 2) визнати Свідоцтво про правона спадщину за законом, серія та номер: 1-1758, видане 26.12.2014 року Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] недійсним; 3) скасувати Свідоцтво про правона спадщину за законом, серія та номер: 1-1757, видане 26.12.2014 року Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] ; 4) скасувати Свідоцтво про правона спадщину за законом, серія та номер: 1-1758, видане 26.12.2014 року Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] ; 5) визнати за [PERSON] право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законмо після померлого [INFO] [PERSON] ; 6) визнати за [PERSON] право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після померлого [INFO] [PERSON] ; 7) визнати за [PERSON] право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після померлого [INFO] [PERSON] ; 8) визнати за [PERSON] право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після померлого [INFO] [PERSON] .. Позов обґрунтовує тим, що позивачка є рідною донькою і спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . При житті батько позивачки [PERSON] заповіт не склав. Зазначає, що після смерті батька відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Циганенко Л.В. 18.02.2003 року та зареєстрованого за № 645. Вказує, що дана квартира є двокімнатною, загльною площею 60,1 кв.м. та жилою площею 37,9 кв.м.. В установлений законом строк звернутися до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва позивачка не мала можливості, оскільки батьки позивачки розлучилися в 1991 році, батько одружився знову, його дружиною стала [PERSON] та у них народилась донька [PERSON] та проживав окремо.Зазначає, що про смерть батька дізналась 20.05.2020 року від бабусі [PERSON] , яка і повідомила про те, що її покійний син та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних частках, тобто по 1/3 частині. Вказує, що [PERSON] вчасно не змогла з`явитися до нотаріуса для прийняття спадщини, так як оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходилися у дружини покійного батька [PERSON] .. 18.09.2020 року позивачка разом з бабусею [PERSON] звернулися до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. з заявами про прийняття спадщини, після померлого [PERSON] . Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у позивачки та її бабусі були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на квартиру. Крім того, нотаріус повідомила, що спадщина на 1/3 частини вказаної квартири вже прийнята іншими спадкоємцями по частині від 1/3 частини квартири [ADDRESS] , якою володів померлий [PERSON] .. Тобто, [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину та стали власниками по 1/6 частині від всієї квартири. Вказує, що спадщину прийняли [PERSON] , дружина від другого шлюбу, та [PERSON] - донька. Тобто спадщина розділена між двома спадкоємцями по 1/6 частині квартири [ADDRESS] , але спадкоємців чотири, а тому спадщина має бути розділена між чотирма спадкоємцями по 1/12 частині кожному, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.03.2021 залишено без руху вказаний позов, надано позивачу строк для усунення недоліків зазначених в ухвалі суду та які були усунені 17.03.2021 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.03.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 14.09.2022 року представником відповідачки-1 [PERSON] - адвокатом Бєловим А.Г. було подано відзив на позовну заяву, в якій сторона відповідача просила відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що померлий [PERSON] є чоловіком відповідачки [PERSON] та батьком відповідачки [PERSON] . Зазначає, що позивачка [PERSON] народилась у 1986 році і через 4 роки після її народження батьки розлучилися. Вказує, що з 1991 року і по день смерті батька, а саме до 2013 року позивачка не проживала з [PERSON] та не була зареєстрована з батьком за місцем його реєстрації. Зазначає, що в 2003 році, перебуваючи в другому шлюбі, [PERSON] отримав у дарунок 1/3 спірної квартири [ADDRESS] . Крім того, оригінал свідоцтва, дійсно, зберігається у відповідачки [PERSON] , але саме [PERSON] передала його їй на зберігання, щоб в подальшому не втратити. Вказує, що причиною передачі документів для зберігання був той факт, що матір покійного чоловіка [PERSON] була особою похилого віку, мала низку захворювань та саме невістка доглядала за [PERSON] у період з 2013 року по 2020 рік. Зазначає, що догляд за бабусею був вкрай виснажливим, як з фінансової так і з організаційної сторони. У 2020 році через неможливість фізичного догляду за [PERSON] відповідачці [PERSON] довелося укласти договір з спеціалізованою установою, яка мала доглядати бабусю. Крім того, позивачка ухилялась від фінансової допомоги в питанні догляду за бабусею, яка стрімко набрала вагу, не могла за собою доглядати в самих простих гігієнічних питаннях, стан здоров`я якої сильно погіршився саме у 2020 році. Вказує, що саме тоді позивачка повідомила, що, починаючи з 2020 року, вона, як рідна онучка, буде доглядати бабусю в домашніх умовах, яка відразу в серпні подарувала позивачці 1/3 спірної квартири. Зазначає, що позивачка, будучи спадкоємцем першої черги, мала реалізувати своє право, однак не зробила цього та не надала доказів проживання спільно з спадкодавцем. 12.10.2022 року представником позивачки було подано відповідь на відзив. 16.12.2022 протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 25.04.2024 протокольною ухвалою суду повернуто розгляд справи до стадії підготовчого провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.09.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник відповідачки-1 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідачка-2 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причину няевки до суду не повідомила. Представники 3-х осіб до судового засідання не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява про розглячд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Із матеріалів справи вбачається, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.01.2013 року, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Оскільки спадкодавець [PERSON] за своє життя не склав заповіт, відповідачка [PERSON] , як дружина спадкодавця [PERSON] , та одна зі спадкоємиць першої черги, а саме його донька [PERSON] , звернулися до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається, зокрема, внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадшини в такому випадку є день смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. З матеріалів спарви вбачається, що померлий [PERSON] з 2003 року по дату смерті проживав за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, місцем відкриття спадщини є м. Київ. Відповідно до ч. 2 ст. 1269 Цивільного кодексу України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. З матеріалів спадкової справи № 607/2014 вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори було відкрито спадкову справу № 607/2014 на підставі заяви про прийняття спадщини за законом, а саме: 1/3 (однієї третьої) частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] на підставі Договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Циганенко Л.В. 18.02.2003 року за реєстром № 645 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу № д. 357-243. за реєстровим № 4312 від 28.02.2003. Заява до нотаріальної контори була подана 20.10.2014 дружиною [PERSON] - [PERSON] . 25.12.2014 року його дружиною - відповідачкою по справі [PERSON] , та дочкою померлого [PERSON] була подана до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори спільна заява про прийняття спадщини після [PERSON] , в якій було зазначено, що на день смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, яке [PERSON] прийняла шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, а [PERSON] прийняла фактично. Відповідачка [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] від 15.07.1994 року. Відповідачка [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 22.07.1999 року. За таких обставин та відсутності заяв інших осіб [PERSON] та [PERSON] 26.12.2014 року видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яка складається з квартири з 1/3 (однієї третьої) частини квартири [ADDRESS] і належала померлому на підставі Договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Циганенко Л.В. 18.02.2003 рок уза реєстром № 645 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу № д. 357-243 за реєстровим № 4312 від 28.02.2003 року. Позивачка із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не звернулася, у зв`язку з чим, відповідно до положень ч. 1 ст. 1272 Цивільного кодексу України, є такою, що не прийняла спадщину. Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є донькою [PERSON] та сестрою [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] та матір покійного - [PERSON] звернулися до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] лише 18.09.2020 року, при цьому постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] пропущено 6-ти місячний строк на прийняття спадщини та оформленням спадщини спадкоємцем, який звернувся до нотаріальної контори у визначений строк. Таким чином, з огляду на положення ст. 1270 ЦК України та зміст постанови Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] та [PERSON] звернулася до нотаріальної контори про прийняття спадщини з пропуском строку на прийняття спадщини. [INFO] померла бабуся позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23.11.2021 року, виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка [PERSON] посилалась на те, що вона є спадкоємцем першої черги і у зв`язку з відсутністю заповіту, після смерті її батька відбулось спадкування саме за законом та спадкоємцями першої черги за законом є відповідачка- [PERSON] та вона. Вона, як спадкоємець за законом повинна була отримати 1/8 від спадкового майна, але всупереч закону державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2014 року та на підставі цього ж свідоцтва було зареєстровано право власності на спадкове майно за [PERSON] та [PERSON] , що порушило права [PERSON] . Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивачки, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або за безпосереднім доступом до реєстру актів цивільного стану.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або про встановлення факту смерті особи в певний час не може бути прийнято нотаріусом на підтвердження факту смерті.Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Пунктом 2 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, щоспадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. Відповідно до п. 3 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи нотаріусом було вчинено дії щодо отримання інформації про наявність спадкового майна, шляхом витребування з Державного реєстру речових прав на майно інформації щодо зареєстрованого за спадкодавцем майна. Враховуючи вимоги Цивільного кодексу та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної конториПилипчук О.І. вчинила всі необхідні нотаріальні дії та 26.12.2014 видала відповідачці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за №1-1757 та відповідачці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за №1-1758. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповіднодо статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Отже, відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці за законом, набули право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.12.2014, які видані державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. та зареєстровані в реєстрі за №1-1757 та №1-1758, оскільки вони мали право на спадкування. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не довела належними і допустимими доказами порушення її прав, свобод та інтересів як спадкоємця першої черги за законом, не довела порушення її прав чи інтересів отриманням відповідачами, як спадкоємцями [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом, також не надала належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, що при видачі вищевказаних свідоцтв про право на спадщину державним нотаріусом не було перевірено право власності на майно та факт наявності інших спадкоємців. З огляду на наведене, за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed