Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-25 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з травня 2010 року по листопад 2019 року. За час зареєстрованого шлюбу 06 квітня 2011 року ними за спільні кошти придбано земельну ділянку площею 0,1га в [ADDRESS] і дане майно є спільним майном подружжя. Після розірвання шлюбу, їй стало відомо, що [PERSON] уклав договір дарування 1\\2 частини земельної ділянки зі своєю матір`ю [PERSON] . При цьому вона, як співвласник не надавала згоди на укладення такого договору, що прямо встановлено нормами Сімейного кодексу. Тому нотаріус не мав права посвідчувати такий правочин та здійснювати державну реєстрацію права власності за відповідачкою [PERSON] . Просила суд: визнати недійсним договір дарування частини земельної ділянки площею 0,1га в [ADDRESS] , укладений 20 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М., зареєстрованого за №319; скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60469199 від 20 вересня 2021 року. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 30 травня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 08 серпня 2023 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову вказала, що спірна земельна ділянка не є спільним майном подружжя, а належала колишньому подружжю на праві спільної часткової власності. Кожний із співвласників у такій власності на свій розсуд користується та розпоряджається. Чинним законодавством не вимагається надання згоди іншого співвласника при укладенні договору дарування майна. І переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадках відчуження шляхом укладення договору міни, дарування, ренти, довічного утримання, спадкового договору, складання заповіту. Також вважає, що позивач не навела та не довела які саме її права порушенні оспорюваним правочином. Просила відмовити у задоволенні позову. 12 вересня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивачка додатково зазначила, що чинним законодавством закріплена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період зареєстрованого шлюбу. Оскільки земельна ділянка набута саме за час зареєстрованого шлюбу, тому таке майно є спільним майном подружжя, незалежно від того, на чиє ім`я воно зареєстроване. Тому при укладенні будь-якого правочину [PERSON] мав отримати від неї письмової, нотаріально посвідченої згоди на відчуження. Відсутність такої згоди є підставою для визнання правочину недійсним. Просила задоволити позов. 18 вересня 2023 року до суду надійшли заперечення відповідачки [PERSON] Підтримала доводи, викладені у відзиві. Вважає, що оспорюваний правочин укладений з дотриманням вимог чинного законодавства та не порушує жодних прав позивача. Просила відмовити у задоволенні позову. 19 жовтня 2023 року надійшло клопотання від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М. про припинення провадження щодо приватного нотаріуса як відповідача. Вказала, що за практикою нотаріуса, який посвідчував оспорюваний правочин, залучається у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, і не може бути відповідачем. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення. При посвідченні правочинів нотаріус діє неупереджено, не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а тому не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Тому просила припинити провадження щодо неї як відповідача та розглядати справу за її відсутності. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року виключено зі складу відповідачів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М. та залучено її якості третьої особи без самостійних вимог. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2024 року, на підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи №205 від 29 лютого 2024 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29 лютого 2024 року, який проведений, у зв`язку з мобілізацією в ЗСУ судді Дубас Т.В. справа прийнята до провадження судді Пінкевич Н.С. У судовому представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував. Просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про день, час та місце розгляду повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. У судове засідання третя особа не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, просила суд слухати справу у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 15 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбі м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Рішенням суду з сімейних справ міста Бері-Сент-Едмундс Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії від 16 лютого 2018 року шлюб між сторонам розірвано, якщо протягом шести тижнів після винесення рішення до суду не буде представлено достатніх доказів, що це рішення потрібно відкликати. Оскільки таких доказів не було подано до суду, цим засвідчується, що вищезазначене рішення набрало чинності 15 листопада 2019 року, воно є остаточним та безповоротним, а шлюб офіційно розірвано. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Так, згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору щодо розпорядження майном враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2010 року по 15 листопада 2019 року (дата набрання рішенням суду по справі ZC17D00164). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. За час зареєстрованого шлюбу подружжям набуто у власність наступне майно. 06 квітня 2011 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000га, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485900:03:008:0198. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. У п.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки вказано: «За цим договором ПРОДАВЕЦЬ ( [PERSON] ) продав, а ПОКУПЦІ ( [PERSON] та [PERSON] ) купили в рівних частках кожний земельну ділянку площею 0,1000 га». Доводи позову, що для визначення статусу майно достатньо лише встановити факт його придбання за час зареєстрованого шлюбу, суд оцінює критично. При вирішенні спору суд враховує, що дійсно законом встановлена презумпція спільності майна подружжя. Але ст.368 ЦК хоч чітко встановлює цю презумцію, але надає право сторонам правочину визначити самостійно статут майна: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки при придбанні майна сторони вирішили його правовий статус, а саме спільна часткова власність, тому воно не підлягає визнанню та поділу як спільна сумісна власність подружжя. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Отже, можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення відчуження майна, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Встановлено, що 28 вересня 2021 року укладено договір дарування частки у праві власності на земельну ділянку між [PERSON] та [PERSON] . За цим договором дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваній належну йому на праві приватної власності частку в праві власності на земельну ділянку площею 0,1000га, що розташована в [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач не надала суду доказів того, що спірне майно на час укладення договору дарування мало статус спільного майна подружжя. З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, суд приходить до висновку, що отримання її згоди при укладенні договору дарування чинне законодавство не вимагає. А тому вимоги про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації також задоволенню не підлягають. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed