Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

25 квітня 2024 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія», в якому, згідно заяви про збільшення позовних вимог від 22 серпня 2024 року, просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2024 року по 29 липня 2024 року в розмірі 171323 грн. 11 коп., а також судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26\~квітня 2024\~року прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Представник ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія»14 травня 2024 року надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись, зокрема, на те, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2024 року у справі № 750/15401/23 про поновлення [PERSON] на роботі не набрало законної сили, а тому у відповідача на час звільнення позивача 26 січня 2024 року за угодою сторін ще не виник обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час можливого вимушеного прогулу, а отже відсутні правові підстави для застосування до ДП ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» наслідків, передбачених частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 17 травня 2024 року позивач подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому заперечував доводи представника відповідача та підтримав вимоги позовної заяви і просив суд їх задовольнити у повному обсязі. 03 червня 2024 року представник відповідача засобами поштового зв`язку надіслала до суду заперечення на відповідь на відзив, а також заявила клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 червня 2024 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне. [PERSON] з липня 2017 року працював у Дочірньому підприємстві ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на посаді начальника юридичного відділу. 21 вересня 2023 року [PERSON] було звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці (наказ №118-к). Проте, позивач не погодився зі звільненням та оскаржив дії роботодавця у судовому порядку. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2024 року у справі № 750/15401/23, яке набрало законної сили 24 липня 2024 року, позов [PERSON] до Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ №118-к від 21 вересня 2023 року директора ДП ПрАТ «НАК «Надра України «Чернігівнафтогазгеологія» про звільнення з роботи [PERSON] заступника директора з правових питань начальника юридичного відділу за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з правових питань начальника юридичного відділу Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія». Стягнуто з Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.09.2023 по 24.01.2024 в сумі 117702 грн. 90 коп. Рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі (а.с. 7). Наказом в.о. директора ДП ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» № 5-к від 26 січня 2024 року скасовано наказ № 118-к від 21 вересня 2023 року про звільнення [PERSON] з посади заступника директора з правових питань начальника юридичного відділу та поновлено на посаді з 22 вересня 2023 року, з посадовим окладом згідно штатного розкладу (а.с. 8). Відповідно до наказу в.о. директора ДП ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» № 6-к від 26 січня 2024 року позивача звільнено з роботи 26 січня 2024 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). В наказі зазначено про виплату [PERSON] компенсації за 10 календарних днів невикористаної відпустки (а.с. 9). Представники відповідача\~в судовому\~засіданні повідомили,\~що в\~день звільнення\~з позивачем\~був проведений\~розрахунок,\~йому виплачена\~зарплата за\~відпрацьований час\~та компенсація\~за невикористану\~відпустку,\~проте позивачу\~не було\~виплачено присуджений\~за рішенням\~суду середній\~заробіток за\~час вимушеного\~прогулу,\~оскільки рішення\~суду в\~цій частині\~не набрало\~законної сили\~і було\~оскаржено.\~Крім того,\~в рішенні\~суду не\~зазначено про\~негайне виконання\~рішення в\~частині стягнення\~середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулу. 05 лютого 2024 року [PERSON] звернувся до т.в.о. директора ДП ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» з письмовою вимогою про виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 10). 07 серпня 2024 року, на виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2024 року в справі № 750/15401/23, ДП ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» сплатило на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно рішення суду, відрахувавши із стягнутої судом суми обов`язкові платежі та збори (а.с. 91 на звороті, 92, 92 на звороті), про що письмово було повідомлено [PERSON] (а.с. 93, 95). Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі№ 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. За такого правового врегулювання передбачений частиною першою ст.\~117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому стаття 117\~КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 р. передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117\~КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. Із прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначено, що , виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Позивач зазначає, що відповідач не провів з ним повного розрахунку, не виплатив в день звільнення, а саме 26.01.2024 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що присуджена йому згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.01.2024, яке набрало законної сили лише 24.07.2024. Суд вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки до правовідносин, які виникли між сторонами не можуть бути застосовані положення ст. 117 КЗпП України, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, оскільки середня заробітна плата за час вимушеного прогулу хоча і є заробітною платою, проте вказана сума стягнута судом і обов`язок її виплати виникає після набрання рішенням законної сили. Оскільки позивачу були здійснені всі виплати, належні йому та нараховані роботодавцем згідно умов трудового договору, а виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу виплачена йому відповідно до рішення суду після набрання ним законної сили, а тому підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.117 КЗпП України, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed