Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

25.10.2021 р. адвокат Курочкін О.О., який представляє інтереси [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.07.2021 р. укладений між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П., зареєстрований в реєстрі за №214. Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме у [PERSON] , як останнього власника майна на користь [PERSON] житлове приміщення за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач 18.06.2019 р. став власником квартири [ADDRESS] . У жовтні 2021 р. позивачу стало відомо, що власник квартири змінився і ним стала [PERSON] , а у подальшому [PERSON] . Правовою підставою відчуження квартири позивача став договір купівлі-продажу квартири, який укладався від імені позивача його представником [PERSON] . Однак, позивач не знає ні [PERSON] , ні нотаріуса Крошкіну Н.В. та жодних довіреностей на відчуження майна не надавав. Позивач проживає у Москві, а довіреність видана нотаріусом м.Санкт-Петербург. Позивач вважає, що внаслідок шахрайських дій нерухоме майно незаконно вибуло з його володіння. Як на підставу правову недійсності правочину посилається на ч. 2 ст. 203 ЦК України. З метою ефективного захисту свого порушеного права просить витребувати майно шляхом заявлення віндикаційного позову з підстав передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2021 р. задоволено клопотання позивача, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 24.01.2024 р. від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких вказує, що є сусідом покійної матері позивача, тож помітив як біля квартири [PERSON] почали з`являтись невідомі люди, про що він повідомив позивача. У подальшому після встановлення всіх обставин, стало відомо, що позивач уже не є власником квартири [ADDRESS] . Позивачем видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] з метою представництва його інтересів на території України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.02.2022 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2022 р. позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від. 14.06.2023 р. ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2022 р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 20.02.2024 р. від представника відповідача [PERSON] адвоката Цимбалюка М.Г. надійшли письмові пояснення у яких заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказує, що правочин вчинено від імені позивача на підставі належним чином посвідченого письмового доручення - довіреності. Довіреність не була скасована або визнана недійсною. Достовірність письмового документу щодо відсутності факту посвідчення довіреності суду не надано. Окрім того, відсутні відомості про початок досудового розслідування або вироки судів про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які укладали договір купівлі-продажу. Зауважує, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру в рамках виконавчого провадження на підставі відповідних документів, внаслідок примусового стягнення на майно боржника в результаті проведених торгів. Відтак, правові позиції на які посилається сторона позивача щодо витребування майна не є релевантними, оскільки відповідач не набув майно у власність на підставі відплатного договору. 20.03.2024 р. від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. надійшли витребувані судом документи. 16.04.2024 р. від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо пояснень відповідача [PERSON] у яких не погоджується із запереченнями відповідача, вказуючи, що довіреність є одностороннім правочином, який у випадку підписання не довірителем являється неукладеним правочином, а не недійсним, так як неукладений правочин не може бути визнаний в судовому порядку недійсним, а визнання правочину неукладеним є неналежним способом судового захисту. Зазначає, що позивач ставить питання про визнання недійсною правової підстави припинення його права власності на конкретний об`єкт нерухомого майна, який у подальшому змінив власника. Для таких випадків позиція Верховного Суду у будь-яких правовідносинах та за будь-яких умов однозначна та вказує на те, що спочатку позивач повинен оскаржити правову підставу втрати свого права власності, а потім, якщо майно перейшло у власність до інших осіб - заявити до таких осіб вимогу про витребування майна. 19.11.2024 р. представником позивача подано клопотання про встановлення додаткового строку для подання і приєднання до справи доказу - висновку спеціаліста у сфері почеркознавства, який буде наданий після проведення такого дослідження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2024 р. у задоволенні клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказів відмовлено. Докази, подані третьої особою [PERSON] через канцелярію суду після проголошення рішення, підлягають поверненню особі, що їх подала. 19.11.2024 р. третьою особою [PERSON] надано додаткові пояснення у яких вказує на досягнення із позивачем усної домовленості про купівлю спірної квартири та передачу у зв`язку із цим грошових коштів у розмірі 1000 доларів США, що підтверджується власноруч написаною позивачем розпискою. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує та просить задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечує, просить відмовити у їх задоволенні, вказуючи на їх необґрунтованість. У судовому засіданні третя особа [PERSON] просить задовольнити позовні вимоги. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 18.06.2019 р. [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Прокопенко Л.В. 16.07.2021 р. право власності на квартиру [ADDRESS] набула [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Довбах Н.П. 20.09.2021 р. право власності на квартиру [ADDRESS] набув [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 18.06.2019 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . Оригінал вказаного документу знаходиться у представника позивача та досліджений судом у судовому засіданні. 16.07.2021 р. між [PERSON] від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 21.01.2020 р. нотаріусом нотаріального округу м.Санкт-Петербург Крошкіною Н.В., діяла громадянка України [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. та реєстровано в реєстрі за №214. Згідно довіреності, виданої 21.01.2020 р. нотаріусом нотаріального округу м.Санкт-Петербург Крошкіною Н.В., [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в державних установах, органах, в державних і приватних нотаріальних конторах з питань розпорядження належного йому майна з правом продажу, обміну, здачі в оренду в тому числі належну йомуна праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Як вбачається із заяви [PERSON] приватному нотаріусу Довбах Н.П., останньою перевірено справжність її підпису та повноваження представника. При укладені договору купівлі-продажу від 16.07.2021 р. нотаріусу окрім свідоцтва про право на спадщину було надано технічний паспорт на квартиру, висновок про вартість об`єкта оцінки, виготовленого на замовлення [PERSON] , витяг з реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. 07.09.2021 р. постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Семенова Р.А., при примусовому виконанні виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. №712 від 27.08.2021 р., з метою звернення стягнення на нерухоме майно за договором позики від 04.08.2021 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О.Г. за реєстровим №466, накладено арешт на майно - квартиру [ADDRESS] . 17.09.2021 р. постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Семеновим Р.А. знято вказаний арешт, оскільки в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим документом, стягувачу [PERSON] передано майно боржника [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] . 20.09.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., видано [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки майно не реалізовано, торги не відбулися і стягувач [PERSON] виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. та реєстрованим в реєстрі за №214. Заявою від 20.10.2021 р. №1230 тимчасово виконуючого обов`язки нотаріуса нотаріального округу Санкт-Петербург Крошкіної Н.В., у відповідь на звернення [PERSON] , повідомляє, що в реєстрі реєстрації нотаріальних дій за №78/178-н/78-202-2-316 від 21.01.2020 р. нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербург Крошкіною Н.В. не засвідчувалась довіреність від імені [PERSON] 07.10.2021 р. [PERSON] заявою, посвідченою нотаріусом м.Москва, повідомляє, що з моменту отримання 18.06.2019 р. свідоцтва про права на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , дій щодо її продажу чи відчуження не вчиняв. Щодо позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частиною першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України). У тексті довіреності посвідченої нотаріально мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посаду, яку вони займають. У довіреностях на ім`я адвокатів зазначаються їх статус та членство в адвокатському об`єднанні (якщо адвокат є членом адвокатського об`єднання) (підпункт 2.4. пункту 2 глави 4 Порядкувчинення окремих нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", зареєстрованого 22.02.2012 № 282/20595). Документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України (стаття 13 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами, відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації (стаття 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов`язковість якої надана Законом України "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів") (далі - Конвенція). Позивач як на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним посилається на ч. 2 ст. 203 ЦК України, що не узгоджується із заявленими позовними вимогами. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір купівлі-продажу від 16.07.2021 р. укладений [PERSON] від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON] , посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. На підставі довіреності, виданої 21.01.2020 р. нотаріусом нотаріального округу м.Санкт-Петербург Крошкіною Н.В., Моісеєв Д.В. уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в державних установах, органах, в державних і приватних нотаріальних конторах з питань розпорядження належного йому майна з правом продажу, обміну, здачі в оренду в тому числі належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Вказана довіреність містить всі необхідні реквізити: місце і дату складання, строк дії, прізвище, ім?я, по батькові довірителя та довіреної особи, місце проживання представника та особи, яку представляють. При цьому при укладенні договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Довбах Н.П. перевірено справжність підпису та повноваження представника, що засвідчено її підписом. Окрім того, при укладені договору купівлі-продажу від 16.07.2021 р. нотаріусу окрім свідоцтва про право на спадщину було надано технічний паспорт на квартиру, висновок про вартість об`єкта оцінки, виготовленого на замовлення [PERSON] , витяг з реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні на підставі яких було здійснено дії щодо реєстрації правочину, що субсидіарно в сукупності з іншими доказами свідчить про волевиявлення позивача на укладення правочину та уповноваження відповідача [PERSON] на його вчинення. Тобто, приватним нотаріусом Довбах Н.П. посвідчено укладений договір купівлі-продажу на підставі поданих їй документів, яким надано оцінку. З цього приводу слід зазначити наступне. У нотаріальному процесі зазначені елементи також є характерними для доказування, але з урахуванням певної специфіки, зумовленої особливим предметом нотаріальної діяльності. Доказування у нотаріальному процесі розглядається як процесуальна діяльність нотаріальних органів та заінтересованих суб`єктів нотаріального провадження, спрямована на встановлення юридичних фактів, необхідних для постановлення законного та обґрунтованого нотаріального акта. Специфіка таких елементів доказування як вказівка на факти та визначення доказів визначається безспірністю нотаріального провадження та відсутністю у ньому змагальних засад. Внаслідок зазначених обставин предмет доказування та склад доказів у нотаріальному процесі формують не твердження заінтересованих учасників нотаріальної дії, а безпосередньо норми закону на підставі яких нотаріусом вчиняється певна нотаріальна дія. Як на фактичну підставу позовних вимог позивач посилається на обставини не видання ним довіреності відповідачу [PERSON] , що підтверджує заявою від 20.10.2021 р. №1230 тимчасово виконуючого обов`язки нотаріуса нотаріального округу Санкт-Петербург Крошкіної Н.В., про не засвідчування нотаріусом довіреності від імені [PERSON] . Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Для того щоб мати не лише суб`єктивну впевненість, а й об`єктивні підстави для переконаності в певному висновку, останній має однозначно випливати з наявних доказів. Це означає, що достатні для обґрунтування цільового висновку докази мають бути настільки ж достатніми для спростування інших його альтернатив. Логіко-семантичний аналіз та здійснена судом оцінка доказів свідчить про неможливість переважання одного доказу - заяви від 20.10.2021 р. №1230 тимчасово виконуючого обов`язки нотаріуса нотаріального округу Санкт-Петербург Крошкіної Н.В. про не видавання довіреності, над сукупністю інших, які вказують на протилежне. Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав не видання ним довіреності, що уповноважувала відповідача на його вчинення, позивач не надає доказів на підтвердження цих обставин, а з матеріалів справи вбачається протилежне, оскільки на момент укладення оспорюваного договору довіреність не була припинена та/або скасована, а, отже, з урахуванням її змісту, наділяла повіреного відповідними повноваженнями. За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність вказує на надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі N 923/876/16). Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України). Згідно з частиною п`ятою статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Суду не надано доказів, що довіреність, посвідчену приватним нотаріусом 21.01.2020 року, позивач не підписував, тобто не мав волевиявлення на вчинення правочину. Доводи про те, що довіреність містить ознаки підробки не підтверджуються жодними доказами. Так, клопотань про проведення судової почеркознавчої експертизи позивач не заявляв, із заявою про вчинення кримінального правопорушення пов`язаного з підробкою документів та вчинення правочину від його імені - не звертався. Доводи позивача про те, що він не був знайомий із повіреним [PERSON] та ніколи з нею не зустрічався не доведено жодними доказами. Клопотань про допит [PERSON] як свідка позивачем не заявлено. Аналізуючи вищевикладене, суд доходить висновку про ненадання стороною позивача вмотивованих та достатніх доказів на підтвердження обставин недійсності укладеного договору купівлі-продажу. Щодо вимоги про витребування майна. Під час виступу у судових дебатах на підтвердження вимог про витребування майна представник позивача посилається на укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] , зазначаючи при цьому суму боргу, строк дії договору та долучаючи до позовної заяви засвідчену копію постанову приватного виконавця про арешт майна боржника, яка адресована відповідачам [PERSON] та [PERSON] . Суду достеменно не відомо звідки сторона позивача володіє такими доказами, що можуть знаходитись виключно у сторони відповідача. Заяв щодо витребування доказів не заявлено. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до положень статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), 06 грудня 2007 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, N 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Враховуючи не доведення позивачем основної позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суд відмовляє у задоволенні похідної позовної вимоги про витребування майна. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд встановивши відсутність у матеріалах справи достатніх доказів, які б вказували на відсутність волевиявлення позивача на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу у зв`язку із не підписанням ним довіреності, яка уповноважувала відповідача [PERSON] на вчинення від його імені правочину, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Окрім того, згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, у разі невстановлення факту зловживання з боку власника своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може звернутися з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

Outcome: dismissed