Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 09 жовтня 2021 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням суду від 02 жовтня 2023 року цей шлюб розірвано. За час шлюбу, а саме 11 березня 2023 року, вони з чоловіком за спільні кошти в сумі, еквівалентній 11000 доларів США, придбали автомобіль «AUDI Q7», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем по справі. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає поділити майно, враховуючи, що автомобіль є річчю неподільною, [PERSON] просила поділити спільне майно подружжя, стягнувши з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в сумі 228000 грн. за належну їй частку у спільній сумісній власності подружжя автомобілі «AUDI Q7», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] . 15 січня 2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] , у якому він позовні вимоги [PERSON] визнав частково та зазначив, що із позовної заяви [PERSON] не зрозуміло кому буде належати автомобіль після його поділу між сторонами по справі, а також нею не заявлено вимогу про припинення права спільної сумісної власності на зазначений автомобіль. Крім того, він не погоджується із вказаною в позові вартістю автомобіля, оскільки відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу, виконаного ФОПС ОД [PERSON] , яким було оглянуто спірний автомобіль, його ринкова вартість на дату оцінки, тобто станом на 12 січня 2024 року, становить 183562 грн. А тому він не заперечує проти стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації за належну йому частку в автомобілі у розмірі 91781,00 грн. Одночасно у відзиві [PERSON] запропонував свій варіант поділу спільного майна подружжя та просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності зазначений автомобіль, припинити право спільної сумісної власності подружжя на цей автомобіль, визнати за ним право власності на вказаний автомобіль та стягнути з нього грошову компенсацію за часту позивача у спільному майні подружжя. 22 січня 2024 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про зміну предмету позову, у якій позивач просиола поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на автомобіль AUDI Q7, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , стягнути з неї на користь відповідача взначену судовою авто товарознавчою експертизою грошову компенсацію за належну йому частку у цьому майні та припинити право спільної сумісної власності подружжя на зазначений автомобіль. Ухвалою від 12 грудня 2023 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою від 12 грудня 2023 року суд в порядку забезпечення позову заборонив [PERSON] вчиняти дії по відчуженню автомобіля «AUDI Q7», 2007 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] . Ухвалою від 14 березня 2024 року суд залишив без задоволення клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та перейшов від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 06 червня 2024 року суд уточнив ПІП позивача та прийняв до розгляду її заяву про зміну предмету позову. Ухвалою від 06 червня 2024 року суд призначив у справі судову авто товарознавчу експертизу та зупинив провадження у справі до одержання висновку експерта. Ухвалою від 02 серпня 2024 року суд відновив провадження у справі. У судове засідання з`явились позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Терещенко С.І., представник відповідача адвокат Саража Д.В. Позивач та його представник підтримали позов з урахуванням змінених позовних вимог у повному обсязі та просили його задовольнити. Разом з тим, представник позивача висловив свою незгоду з оцінкою спірного транспортного засобу, що наведена у висновку експерта. Представник позивача просив також повернути позивачу надмірно сплачений судовий збір. Представник відповідача позов визнав частково, не заперечував, що спірний автомобіль був придбаний сторонами у період шлюбу та зазначив, що відповідач не давав своєї згоди на компенсацію йому частки у спільному майні подружжя і позивач не внесла на депозитний рахунок відповідну суму, яку вона має намір компенсувати відповідачу. Пояснив, що автомобіль відповідач також має намір використовувати, оскільки у нього є діти, а тому при поділі майна подружжя його слід виділити саме відповідачу. Просив врахувати, що наразі автомобіль не використовується відповідачем, оскільки він зламаний. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09 жовтня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Сторони визнали, що вказаний шлюб було розірвано рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 жовтня 2023 року. Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , 11 березня 2023 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль\~ «AUDI Q7», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 4163 ск.куб. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. В статті 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набуто майно, а саме автомобіль «AUDI Q7», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 4163 ск.куб. Оскільки вказане рухоме майно придбано сторонами у період шлюбу, то воно є спільним сумісним майном подружжя, матеріалами справи підтверджено та [PERSON] і [PERSON] визнано обставини його набуття у період їх шлюбу і поширення на нього правового режиму спільного сумісного майна, доказів іншого жодним з учасників справи не надано. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Щодо способу (варіанту) поділу майна подружжя Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21. Суд також враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду (п. 62) відступлено від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. Також відступлено від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі №371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування частини другої статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем. Визначення ідеальної частки у неподільному майні, яка у відповідності до закону є рівною з часткою іншого з подружжя, не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача, породжуватиме стан невизначеності у відносинах сторін і вимагатиме від них подальшого вчинення узгоджених дій. Ураховуючи наведене, а також те, що предметом спору є автомобіль, здійснити поділ майна подружжя без виплати одному із них компенсації іншим співвласником є неможливим. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20. Суд зазначає, що позивач, звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, первинно просила залишити автомобіль у власності відповідача, стягнувши на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні автомобілі «AUDI Q7», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 4163 ск.куб. В ході розгляду справи позивач змінила предмет позову та просила визнати за нею право власності на вказаний автомобіль, стягнувши з неї грошову компенсацію за належну [PERSON] частку у цьому транспортному засобі. Водночас, сторона позивача не заперечувала проти стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за частку у спірному автомобілі у разі обрання судом іншого варіанту поділу спільного майна подружжя, а ніж того, про який просить позивач. У зв`язку з цим, позивач і її представник неодноразово клопотали про призначення повторної автотоварознавчої експертизи, оскільки, на їх думку, вартість спірного автомобіля за результатами призначеної судом експертизи є заниженою і не відповідає дійсності. Судом також враховується те, що позивач не\~ вчинила передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд зазначає, що умовою пред`явлення позову про припинення права власності на частку в об`єкті спільної часткової власності є виконання обов`язку щодо внесення на депозитний рахунок суду вартості частки у спільному майні. Її наявність пов`язана з тим, що при внесенні коштів позивач підтверджує свій реальний намір вступити у відповідні правовідносини. Частина 2 ст.365 ЦК України встановлює обов`язок попереднього внесення співвласником - позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду. Положення ч.2 ст.365 ЦК України насамперед спеціально запроваджені для збереження прав відповідача, як співвласника, тому позов про припинення права на частку у спільному майні (житлі) не може бути задоволений, якщо внаслідок припинення права спільної часткової власності колишній співвласник буде позбавлений права на майно без вказаної вище гарантії. Таким чином, попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15. З урахуванням наведеного, ураховуючи, що сторони у справі (колишнє подружжя) не домовилися про порядок поділу спільного майна, беручи до уваги, що спірний автомобіль зареєстровано на ім`я [PERSON] , який ним фактично користується, а також того, що позивач не внесла на депозитний рахунок суду кошти як компенсацію частки відповідача у спільному майні, суд вважає за необхідне обрати запропонований відповідачем варіант поділу майна подружжя в частині визнання за ним права особистої власності на автомобіль, що є предметом спору, стягнувши з нього на користь позивача грошову компенсацію за її частку у цьому майні. При цьому суд ураховує й пасивну поведінку позивача у змагальному процесі, яка за час розгляду справи так і не визначилася, який саме варіант реального поділу рухомого майна є для неї доцільним. А поділ майна з урахуванням ідеальних часток (тобто по 1/2 частині за кожним) є неефективним способом захисту та буде потребувати нового судового розгляду.\~\~\~\~\~ Щодо визначення вартості майна подружжя Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив судам, що\~ вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується також із судовою практикою, а саме із правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від\~ 03\~ жовтня 2018\~ року\~ у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як було зазначено вище, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом установлено, що сторони не узгодили між собою вартість спірного автомобіля. За клопотанням сторони позивача судом було призначено судову автотоварознавчу експертизу. Згідно з висновком експерта №СЕ-19/124-24/9429-АВ від 22 липня 2024 року, дійсна ринкова вартість автомобіля марки\~ «AUDI Q7», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 4163 ск.куб, станом на 18.07.2024 складає 246553,53 грн. Відтак, з відповідач на користь позивача належить стягнути 123276 грн. 76 коп. як компенсацію вартості 1/2 частини цього автомобіля. При\~ цьому, суд враховує, що відповідно до висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду в\~ постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Щодо вимоги про припинення права спільної сумісної власності на автомобіль. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 76) від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц та у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 дійшла висновку, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Враховуючи наведене вимога позивача про припинення права спільної сумісної власності на автомобіль, що є предметом, спору, не підлягає до задоволення. Щодо клопотання позивача про повернення судового збору. Судом встановлено, що позивачем за звернення до суду з наведеним позовом було сплачено 2280 грн. 00 коп. судового збору, обрахованого з ціни позову 228000 грн., яка за твердженням позивача відповідала вартості 1/2 частини автомобіля, що є предметом спору. В ході розгляду справи судом було призначено автотоварознавчу експертизу, за результатами якої було встановлено, що вартість усього спірного автомобіля складає 246553 грн. 53 грн. Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Відтак, за звернення до суду з наведеним позовом має місце переплата судового збору в сумі 1047 грн. 23 коп., а тому надмірно сплачений судовий збір підлягає поверненню в розмірі переплаченої суми. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до квитанції від 13 жовтня 2024 року [PERSON] сплатила 2280 грн. 00 коп. судового збору за звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, з яких 1047 грн. 23 коп. є надмірно сплаченими. Позивачем також було сплачено 536 грн. 80 коп. судового збору за подання заяви про забезпечення позову, яка була задоволена, що підтверджується квитанцією від 13 жовтня 2024 року. Крім того, судом установлено, що згідно договору про надання правничої допомоги №29/23 від 11.10.2023 та квитанції №29/23 від 18.10.2023 [PERSON] сплатила адвокату Терещенку С.І. за підготовку, складання і подачу позовної заяви і заяви про забезпечення позову 2500 грн. 00 коп. Відповідно до акту виконаних робіт від 18.10.2023 до договору про надання правничої допомоги від 11.10.2023 адвокатом Терещенком С.І. були надані позивачу наступні послуги: консультація правового характеру 1 год. витраченого часу; ознайомлення з документам та підготовка до складання позовної заяви і заяви про забезпечення позову 1 год. витраченого часу; складання матеріалів позову і заяви про забезпечення позову для подачі їх до суду 3 год. витраченого часу. Отже, судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн. При цьому, суд враховує, що дані витрати пов`язані з розглядом справи, розмір останніх є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, відповідач не заявляв про їх не співмірність та завищеність, не клопотав про їх зменшення. Таким чином, судові витрати в справі складаються із сплаченого судового збору в розмірі 1769 грн. 57 коп. та 2500 грн. витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача. В судовому засідання сторони заявили про подачу доказів на понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: partial