Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

[PERSON] 19 червня 2024 року звернулася до суду із позовною заявою про визнання права власності на частину у нерухомому майні за набувальною давністю, а саме на 1/6 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що починаючи з серпня 2013 року, а за умови застосування положень частини 2 статті 344 Цивільного кодексу України - з липня 2012 року і по сьогоднішній день, добросовісно, безперервно і відкрито утримує та володіє 1/6 частиною зазначеної квартири. Зазначена 1/6 частина квартири належала [PERSON] (бабуся позивача, попередній власник) відповідно до Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 липня 2012 року (а.с. 55-58, том 1). У подальшому, [INFO] , [PERSON] померла (а.с. 50, том 1). Позивач також зазначає, що добросовісно заволоділа 1/6 частиною квартири, продовжує відкрито та безперервно володіти (понад 10 років), вчиняє щодо зазначеного майна всі необхідні дії, які б вчиняв інший законний власник щодо свого аналогічного нерухомого майна (утримує його в належному стані; споживає комунальні послуги і вчасно сплачує рахунки за комунальні послуги; укладає відповідні договори з обслуговуючими компаніями для отримання комунальних послуг; сплачує внески на відкриті рахунки обслуговуючої компанії багатоквартирного будинку, тощо). Також, на момент заволодіння, 1/6 частина квартири не належала жодній фізичний та/або юридичній особі, тобто власник був відсутній (відповідно до інформації, яка зазначена у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2024 (а.с. 72 - 74, том 2). Посилаючись на викладене, позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/6 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 червня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 33, том 2). Ухвалою суду від 22 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, вказуючи на докази, які надані в обґрунтування заявлених позовних вимог. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала до суду заяву про визнання позовних вимог та просила розглядати справу без її участі. Представник відповідача Київської міської ради (Київрада) у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду відзив в якому зазначив, що просить ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства. Також, представник Київської міської ради (Київрада) зазначив, що 1/6 частина квартири не належить до комунальної власності, тому на його думку у діях позивача відсутня добросовісність при набутті майна у володіння, а також те, що позивач неправомірно залучив Київську міську раду (Київрада) як відповідача. Представник позивача надав відповідь на відзив (а.с. 64 - 74, том 2) в якому пояснив, що позивачем було дотримано принцип добросовісності і правомірності володіння 1/6 частиною у нерухомому майні. На момент заволодіння, 1/6 частина не належала жодній фізичний або юридичній особі, тобто власник був відсутній (відповідно до інформації, яка зазначена у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2024 (а.с. 72-74, том 2), і заволодіння відбулося без вчинення позивачем шахрайських дій та/або правопорушень. Також представник позивача вказав на те, що Київська міська рада (Київрада) була залучена в якості відповідача відповідно до положення пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яким передбачено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Положеннями частини 1статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У свою чергу, у частині 4 статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15 та 16 Цивільного кодексу України, а також з частини 4 статті 344 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Аналогічна правова позиція зазначена у пункті 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, або рухомим майном - протягом п?яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом статті 2 Цивільного кодексу України, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими можуть бути фізична особаабо юридична особа, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у Постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Він ґрунтується на сукупності на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України. За змістом статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння протягом строку, який складає не менше 10 років, добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як ознаки набувальної давності за статтею 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб?єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов?язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. За змістом частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року, або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України). У частині 2 статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що набувальна давність не переривається, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним спадкоємцем (правонаступником), оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Принцип відкритості володіння майном передбачає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння і має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, зазначила, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб?єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Зазначені висновки узгоджуються з роз?ясненнями, викладеними у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема у пунктах 5 та 9 вказаної Постанови роз?яснено що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У Постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Судом встановлено, що предметом спору за набувальною давністю є 1/6 частина у нерухомому майні, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена 1/6 частина квартири належала [PERSON] (бабуся позивача, попередній власник) відповідно до Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 липня 2012 року (а.с. 55 - 58, том 1). Позивач, починаючи з серпня 2013 року, а за умови застосування положень частини 2 статті 344 Цивільного кодексу України - з липня 2012 року, і до теперішнього часу продовжує добросовісно, безперервно, відкрито утримувати та володіти 1/6 частиною зазначеної квартири, а також здійснює всі витрати, пов`язані з утриманням зазначеного майна (укладає договори на отримання комунальних послуг, сплачує житлово-комунальні послуги, підтримує майно у належному технічному стані тощо), що підтверджується копіями квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 62 - 250, том 1; а.с. 1 - 29, том 2) та довідкою від Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду «Добробут» (а.с. 30, том 2). Крім того, вказані обставини, а також часовий проміжок володіння майном, підтверджують дотримання Позивачем принципу безперервності володіння, який становить не менше 10 років відповідно до вимог частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України. Жодна особа протягом всього строку володіння позивачем майна не заявляла про бажання користуватися чи володіти таким майном, а строки для прийняття спадщини, встановлені законодавством, закінчилися. Крім цього, позивачем, як законним спадкоємцем (а.с. 49 - 54, том 1) було вчинено всі законні дії (відповідно до положень Цивільного кодексу України) для захисту своїх спадкових прав після смерті [PERSON] . Позивач у 2015 році зверталася із заявою про прийняття спадщини до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про прийняття спадщини після смерті. Проте нотаріус відмовила позивачу у прийнятті спадщини після смерті бабусі позивача ( [PERSON] ). Надалі, беручи до уваги діючі законодавчі норми, у грудні 2021 році позивач звернулася за захистом своїх прав спрямованих для прийняття спадщини (про це свідчать матеріали справи № 759/29288/21) до Святошинського районного суду міста Києві. Однак, Святошинський районний суд міста Києва Рішенням від 17 травня 2022 року відмовив у задоволенні позовної заяви про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини у зв`язку із тим, що судом не було встановлено поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними істотними труднощами для позивача на вчинення дій щодо прийняття спадщини. Надалі позивачем, на вказане вище Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2022 року, було подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду. У зв`язку із відсутності ознак поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, Київський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу позивача на Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2022 року, а зазначене рішення суду - без змін. Зважаючи на існування норми, що передбачена у частині 2 статті 344 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку, що законодавець кореспондує право спадкоємцю набути у власність за набувальною давністю майно, яке належало спадкодавцю (правонаступнику). Тобто цивільне законодавство не містить заборони щодо набуття належним спадкоємцем спадкового майна за набувальною давністю, після смерті спадкодавця (правонаступника). Визнання спадкоємцем права власноті за набувальною давністю є правом спадкоємця, яке він може реалізувати з метою сумлінного захисту своїх цивільних прав (у випадку неможливості здійснити захист своїх прав в інший спосіб) та забезпечити виконання цивільних обов?язків. Тобто, звернення позивача за захистом своїх спадкових прав також є свідченням дотримання принципу добросовісного володіння та означає фактичну чесність у поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Київський апеляційний суд у Постанові від 03 червня 2024 року у справі № 757/10396/19-ц зазначив, що звернення особи за захистом своїх спадкових прав також є свідченням дотримання принципу добросовісного володіння. Відповідно до інформації, яка зазначена у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2024 (а.с. 72 - 74, том 2) право власності на 1/6 частину квартири, станом на момент заволодіння зазначеного майна, не було зареєстровано за жодною фізичною або юридичною особою, тобто власник відсутній, а зазначене майно не належало до комунальної власності. Крім того, станом на дату звернення позивача до суду, на це майно не претендують інші особи, оскільки вже понад 10 років жодна особа, окрім позивача, не заявляла про бажання користуватися чи володіти таким майном, а строки для прийняття спадщини, встановлені законодавством, закінчилися. Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги зміст частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України (добросовісність набувача презюмується і ця презумпція діє, поки не буде доведено протилежного), а також зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів та обставин, які доводять недобросовісність дій позивача при заволодінні 1/6 частиною квартири,суд приходить до висновку, що позивач добросовісно заволоділа зазначеною частиною квартири, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. У подальшому володіння таким майном визнається безтитульним, тобто фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Факт добросовісності позивача виник саме у момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Таким чином, факт володіння позивачем 1/6 частиною квартири за адресою: [ADDRESS] з серпня 2013 року (а за умови застосування положень частини 2 статті 344 Цивільного кодексу України - з липня 2012 року), понад 10 років, здійснення всіх витрат, які пов`язані з утриманням цього майна, поводження з ним як власник (утримує його в належному стані; споживає комунальні послуги і вчасно сплачує рахунки за комунальні послуги; укладає відповідні договори з обслуговуючими компаніями для отримання комунальних послуг; сплачує внески на відкриті рахунки обслуговуючої компанії багатоквартирного будинку, тощо), відсутність інших фізичних та/або юридичних осіб, які претендують та/або заявляють про свої права на це майно, а також зважаючи на сумлінне прагнення позивача належним чином захистити свої цивільні права - підтверджує факт добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння зазначеним майном. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем дотримано всі передумови, які передбачені статтею 344 Цивільного кодексу та є підставами для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на частину у нерухомому майні за набувальною давністю, а саме на 1/6 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а вимоги позивача - обґрунтованими та доведеними. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Разом з тим, судові витрати у справі позивач просив залишити за ним. На підставі викладеного та

Outcome: approved