Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~Відповідач позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. \~ \~ \~ \~Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 24.12.2015р.; копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.03.2019р.; копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку від 10.02.2020р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами і господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; копія договору купівлі-продажу від 03.07.2023р.; копія розписки [PERSON] від 03.07.2023р.; копія акту прийому-передання майна за договором купівлі-продажу від 03.07.2023р.; копія пропозиції-звернення [PERSON] від 05.10.2023р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка, діюча через свого представника, звернулась до суду із вищезгаданими вимогами до відповідача [PERSON] , зазначивши, що 03.07.2023р. між нею та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належного [PERSON] житлового будинку із надвірними спорудами і господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] , та земельної ділянки, розміщеної за цією ж адресою, площею 0,0564 га, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), - за 116500 грн. 03.07.2023р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивачка передала відповідачу обумовлену суму (що підтверджується розпискою), а відповідач передав документи на житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями та на земельну ділянку. У майбутньому відповідач пообіцяв позивачці засвідчити договір купівлі-продажу нерухомості та земельної ділянки в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивачка організувала догляд за нерухомістю та земельною ділянкою, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка неодноразово зверталась до відповідача, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилявся, на прохання позивачки про зустріч не реагував, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. Пізніше, при зустрічі, відповідач пояснив, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (03.07.2023р.) він не рахувався зареєстрованим власником житлового будинку, а фактично володів ним. Так, житловий будинок належав відповідачу на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 24.12.2015р., однак [PERSON] не зареєстрував належне йому право власності у Державному реєстрі речових прав. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок та земельну ділянку на себе, позивачці було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, письмовий договір купівлі-продажу від 03.07.2023р. було укладено від імені продавця, який на той час не був належно оформленим власником об`єкту продажу (житлового будинку), продати присадибну земельну ділянку окремо від об`єкту нерухомості, розташованого на ній, - неможливо. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі позивачка [PERSON] являється добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами і господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] , і присадибної земельної ділянки вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мав права на відчуження нерухомості (житлового будинку), у зв`язку із тим, що він на той час належним чином не зареєстрував право власності на цей об`єкт. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачкою права власності на вищевказану нерухомість та земельну ділянку, як добросовісним набувачем. Як вже зазначалося вище, між позивачкою та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості та земельної ділянки, згідно якої відповідач продав, а позивачка купила житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями по [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку за 116500 грн. 03.07.2023р. позивачка передала відповідачу обумовлену суму, а відповідач передав позивачці документи на житловий будинок і на земельну ділянку (які були в наявності) за цією ж адресою. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом. Відповідно до\~статті 120\~Земельного кодексу України \~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідача щодо житлового будинку та земельної ділянки та встановленні права на нерухомість і земельну ділянку у позивачки як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок і присадибну земельну ділянку за позивачкою як добросовісним набувачем.

Outcome: approved