Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власницею квартир в [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] . 24.02.2022 російська федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, в тому числі м. Маріуполь. Згідно позовної заяви, починаючи з 24.02.2022 та до 10.03.2024 позивач перебувала у підвалі будинку [ADDRESS] з донькою [PERSON] , таким чином, стала заручницею повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України. 02.03.2022 у м. Маріуполь були безповоротно пошкоджені електромережі та газопровід, відтоді позивач жила у холоді, темряві, без зв`язку та їжі, оскільки усі запаси їжі та води закінчилися. Безрезультатні спроби виїхати з міста посилювали відчай, виникли відчуття, що все надовго. Все це супроводжувалось відсутністю елементарних побутових умов: нестача продуктів харчування, відсутність тепла, електрики, зв`язку та інформації. Шукаючи безпечне місце, позивач із донькою переїхали до Маріупольського драматичного театру. 11.03.2022 у той час коли позивач з донькою переховувалися у театрі, поряд із будинком впав снаряд, будинок позивача був знищений, вибиті вікна та стіни, через вибух спалахнула пожежа, яка знищила квартиру, згоріли двері та меблі, обрушилася частина даху та внутрішня стіна, будинок став не придатним для життя. Майно позивача було знищено. Відчай та відсутність можливості виїхати у безпечне місце посилював страх за життя у позивача. 16.03.2022, ховаючись у драмтеатрі позивач згадує: «Нас з донькою просто засипало уламками, ми думали, що не до живемо до ранку, проте, Слава Богу, ми дивом залишилися живими. Кругом шум, вибиті вікна, розкидані речі, плач і крики людей, багато крові та понівечених тіл це стало ще одним суцільним страхом». Після того як Маріупольський драмтеатр було розбомблено, позивач разом із донькою почали шукати порятунок, ховались від бомбардувань, обстрілів та окупантів. Вранці 17.03.2022 до м. Маріуполь приїхало кілька машин швидкої допомоги з м. Первомайськ, водії забирали дітей і жінок, що залишилися, завдяки величезній допомозі волонтерів, позивачу з донькою пощастило потрапити в останню машину та виїхати до м. Бердянськ. Позивача всю дорогу переслідував страх загинути від бомбардувань та обстрілів. Це була жахлива дорога, весь шлях був усіяний розбитою військовою технікою, вздовж дороги та вулиць лежали групи покалічених та обгорілих тіл бідолашних людей. Позивач проїхала близько 15 блокпостів, на кожному з яких її зупиняли, оглядали речі, змушували роздягатися до спідньої білизни (при цьому температура на вулиці була близько +3 градуси), шукали якісь позначки. Позивач подолала шлях до виживання починаючи з м. Бердянськ. Вона провела там тиждень, бо не могла потрапити автобусом до м. Запоріжжя. У м. Запоріжжі позивачка разом з донькою переночували у дитячому садку та сіли на потяг до с. Зарванці, Вінницької області, де тимчасово оселилися. Обґрунтовуючи розмір заявленої матеріальної шкоди позивач зазначає, що їй на праві власності належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43 кв.м. та квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35, 7 кв.м. Їх середня орієнтовна вартість визначена позивачкою згідно інформації із сайту ОLX, що підтверджується оголошеннями з даного сайту, та крім вартості лише «пустих» квартир, позивачу необхідні кошти для здійснення ремонту для проживання та облаштування меблями, речами першої необхідності, технікою, тому завдану їй матеріальну шкоду вона оцінює разом із вартістю нової квартири та необхідного облаштування житла в розмірі 10\~000\~000, 00 грн. Таку суму позивач вважає обґрунтованою та справедливою, враховуючи, що її дві квартири були зруйновані та є не придатними для подальшого проживання та користування, через обстріли під час вторгнення російської федерації. Також, протиправні дії відповідача, спричинили позивачу значну моральну шкоду, яку, враховуючи пережиті обставини, вона оцінює в 10\~000\~000, 00 грн. Так, враховуючи характер душевних та психічних страждань, їх тривалість, теперішній психологічний стан, а також відсутність власного житла, придатного до проживання, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 10\~000\~000, 00 грн та моральну шкоду в розмірі 10\~000\~000, 00 грн, а також понесені судові витрати на правову допомогу. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19.06.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 51). 05.07.2024 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків разом з новою редакцією позовної заяви (а.с. 55 70). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 10.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.09.2024 закрито підготовче провадження у дані справі та призначено судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 88) Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, однак представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення з інформацією про розгляд справи на сайті Судова влада України. У встановлений ухвалою строк представник відповідача держави російська федерація не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення російською федерацію з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від російської федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема рф, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також встановив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача. У зв`язку з викладеним, суд не направляв запиту до відповідача для отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі. Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачка є громадянкою України, народилася в м. Маріуполь Донецької області, де вона зареєстрована з 01.12.1998 по [ADDRESS] , на даний час є внутрішньо переміщеною особою та проживає за адресою буд. [ADDRESS] (а.с. 16 17, 19). [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.1993, розмір частки 8/100, спільна часткова власність, та квартири [ADDRESS] ,\~на підставі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину від\~12.07.2019,\~розмір частки\~1/1,\~що підтверджується\~інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.05.2024 № 380184426 (а.с. 20 21). На підтвердження знищення вказаного нерухомого майна позивачкою надано фото пошкодженого будинку, який не придатний для подальшого проживання (а.с. 22 27). Також судом досліджено витяг з сайту OLX про вартість квартир в м. Маріуполь станом на час звернення до суду з позовом (а.с. 28 29). Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 785288 від 11.02.2021, [PERSON] встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.03.2023, що також підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] (а.с. 30, 31). 26.05.2024 [PERSON] написала заяву до начальника Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області про вчинення кримінального правопорушення за ст. 194 та 438 КК України по факту умисного знищення її майна та порушення законів та звичаїв війни (а.с. 32 35). Згідно копії консультаційного висновку клінічного психолога/психотерапевта [PERSON] від 26.03.2024, повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України фактично зруйнувало життя та значно погіршило фізичне та емоційне здоров`я [PERSON] . Жахи окупації, постійний страх за своє життя, втрата житла, майна, безпеки, все те, що довелось бачити, бути свідком смертей, насилля, неймовірної жорстокості з боку окупантів закарбувалось в пам`яті, призвело до посттравматичного стресового розладу. Це складний психічний стан, що може виникнути внаслідок небезпечних, травматичних або шокуючих подій. Спогади про травму неконтрольовано виринають і є настільки яскравими, що [PERSON] проживає їх знову і знову. Такі спогади призводять до фізичних реакцій, а враховуючи вразливий фізичний стан (інсульт в минулому), серцево-судинна система реагує занадто активно. Відчуття того, що небезпека не минула, а також регулярне фізичне переживання небезпеки на фоні яскравих спогадів про травму призводять до постійного напруження. Таке гіперзбудження дуже важко витримувати, воно призвело до порушень сну, дратівливості, нездатності сконцентруватись, виснаження, втоми, втрати відчуття безпеки та можливості отримувати задоволення від життя. Те, що довелось пережити [PERSON] під час окупації, призвело до значного погіршення емоційного та фізичного стану, викликало глибокі моральні страждання, позбавило її спокійного благополучного життя, надії на майбутнє. Подолання наслідків перенесених фізичної і психологічної травми це важкий процес, що вимагає корекції емоційного реагування, стереотипів мислення та поведінки за допомогою спеціалістів та потребує залучення значних психологічних ресурсів задля повернення базового відчуття безпеки (а.с. 36 41). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення російської федерації на суверенну територію України. 24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан. 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1Агресія проти України визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи№ 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, є можливим засобом захисту права. Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. Згідно розділу ІІ Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, вся територія Маріупольського району Донецької області є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. При цьому, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини. [PERSON] звернулася до суду з позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої їй у зв`язку з втратою належного їй майна і житла, підтримки та надії на повернення додому, внаслідок збройної агресії російської федерації на території України, пережитими подіями з метою збереження власного життя та необхідністю вживати заходів до відновлення душевного стану. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2,\~3\~ст.\~22\~ЦК України\~особа,\~якій завдано\~збитки у\~результаті порушення\~її цивільного\~права,\~має право\~на відшкодування. Збитками є: 1)\~втрати,\~яких особа\~зазнала у\~зв`язку\~зі знищенням\~або пошкодженням\~речі,\~а також\~витрати,\~які особа\~зробила або\~мусить зробити\~для відновлення\~свого порушеного\~права (реальні\~збитки); 2)\~доходи,\~які особа\~могла б\~реально одержати\~за звичайних\~обставин,\~якби її\~право не\~було порушене\~(упущена\~вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ст.\~23\~ЦК України,\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна шкода полягає ,\~в тому\~числі,\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; у\~душевних стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. В результаті збройної агресії російської федерації проти України та вимушеного переселення з м. Маріуполь Донецької області України, позивач зазнала моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачу обумовлена зокрема тим, що проживаючи на території міста Маріуполь Донецької області, вона мала налагоджений побут, була матеріально забезпеченою, мала можливість вести повноцінне життя на рідній землі, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, які гарантовані кожній людині. Проте, з початком повномасштабного вторгнення російської федерації проти України з 24.02.2022 року вона була позбавлена можливості користуватися цими благами. Переміщення на підконтрольну Україні територію в результаті збройної агресії російської федерації спричинило об`єктивну необхідність позивачу облаштовувати звичний для неї спосіб життя. Нанесена позивачу російською федерацією моральна шкода виявилась у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану та продовжує їй завдавати чималих моральних страждань. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачем доведено, що внаслідок її вимушеного переселення з м. Маріуполь Донецької області саме у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України вона відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживала до цього. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду в розмірі 10\~000 000, 00 грн. Ст.ст. 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті\~1,\~3 Конституції України). Згідно з ч. 1\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2\~постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень\~ЦК України\~з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від\~23 жовтня 2019 року(справа № 761/6144/15-ц,провадження № 61-18064св18). Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачем, що в результаті вторгнення російської федерації в м. Маріуполь було зруйновано будинок позивача, внаслідок чого останній є не придатним для подальшого проживання та користування, внаслідок цього вона була позбавлена всього належного їй майна та будь-яких засобів до виживання, в тому числі елементарних побутових речей та харчування. У даному позові позивачем обґрунтовано заподіяння їй матеріальних збитків у зв`язку з збройною агресією російської федерації проти України, розмір якої визначено позивачкою в доступний їй спосіб, враховуючи неможливість більш детального визначення розміру завданої майнової шкоди в зв`язку з окупованою територією, на якій перебуває майно, якого була позбавлена позивачка, що також підтверджується заявою про вчинення кримінального правопорушення, і надані суду докази не спростовані будь-якими іншими доказами. З огляду на це, позовні вимоги в частині стягнення з держави російська федерація на користь [PERSON] компенсації завданої матеріальної шкоди також підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, крім іншого належать витрати: на професійну правничу допомогу. У зв`язку з задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11\~950, 00 грн (а.с. 42- 44, 45), від сплати судового збору за заявленими вимогами позивач звільнена на підставі закону, тому таких витрат вона не понесла. Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved