Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

20.02.2024 року до суду надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] , що діє в інтересах позивача [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав. В заяві позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, позивачка посилається на те, що у сторін [INFO] народився син [PERSON] .Сторони перебували у шлюбі з 10.09.2011 року по 30.12.2014 року.Шлюб розірвано за рішенням Токмацького районного суду Запаорізької області від 30.12.2014 року. 17.11.2016 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , в результаті чого змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] »,що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] .Від даного шлюбу позивач має двох дітей - [PERSON] та [PERSON] .Позивач та троє її дітей зареєстровані за адресою: [ADDRESS] .Оскільки Молочанська територіальна громада та Пологівський район Запорізької області є тимчасово окупованими територіями позивач фактично проживає в м.Чернівці Чернівецької області.Увесь час позивач самостійно виховувала дитину, забезпечувала фінансово, займалася його розвитком.Після укладання нового шлюбу вона разом зі своїм чоловіком несуть витрати, які пов`язані з утриманням дитини та забезпечення його сталого та нормального розвитку, її оздоровленням, поїздки до моря, спортивні секції та інше. Наразі відповідач проживає на окупованій території, намірів виїздити на підконтрольну територію України не має, аліменти не сплачує, щодним чином дитині не доомагає, дитиною не цікавиться, ніяких стосунків не підтримує,не виявляє батьківської уваги, доля дитини його не цікавить.09.11.2023 Рішенням Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачем.Також було проведено обстеження житлово-побутових умов будинку де проживають позивач з дітьми..Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї складеного 22.09.2023 працівниками служби у справах дітей Чернівецької міської ради [PERSON] з родиною пролживають в триповерховому будинку який складається з п`яти кімнат кухні коридору на кожному поверсі є окремий санвузол всі кімнати вмебльовані є різна побутова техніка для дітей відведені окремі кімнати де є окремі місця для сну навчання проведення дозвілля.Внаслідок психологічних травм дитини отриманимх від батька в свій час для аналізу стану дитини було проведено психологічну експертизу згідно висновку експерта №2022/05/12 від 12.05.2022 експерт -психолог [PERSON] зробив заключення, що дитина- [PERSON] [INFO] отримав психологічну травму від свого батька [PERSON] , вважає його сторонньою людиною , обманщиком, називає батька поганим, для дитини [PERSON] психотравмуючою була ситуація наявність іншого прізвища -« [PERSON] », при більш тривалому впливі таких психотравмуючих факторів наслідки для психологічного здоров`я та розвитку дитини будуть суттєво негативними.Доцільним з психологічної точки зору було б вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] та усиновлення [PERSON] , [INFO] [PERSON] . 17.03.2023 Рішенням Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області прізвище малолітнього [PERSON] , [INFO] , змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » . 21.03.2024 року ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. 20.05.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач [PERSON] заперечує проти позову про позбавлення його батьківських прав у відношені його сина [PERSON] , [INFO] , оскільки після розірвання шлюбу з позивачем дитина залишилася проживати з матір`ю. З того часу мати усіма можливими способами перешкоджала йому у вільному спілкуванні та вихованні дитини. Це підтверджується документи з суду ,до якого він звернувся з проханням призначити йому часи спілкування з дитиною.Також він звертався до органу опіки з проханням призначити йому часи спілкування з сином . Позивач жодного разу не виконала рішення ні органу опіки, ні рішення суду. Це також підтвержують документи з поліції , до якої він звертався з проханням усунути перешкоди.Державний виконавець неодноразово штрафувала позивача за те, що вона не виконує рішення суду.Кожен раз, коли він намагався бачитися з дитиною, позивач всіяко ухилялася від цього ,постіно налаштовувала дитину проти нього. В той час він був змушений бачитися з дитиною тільки в дитячому садку, пізніше у школі.На даний момент він взагалі не має можливості бачитися з дитиною.Заборгованості по аліментам на даний момент не має.Вважає недоцільною оцінку експерта [PERSON] тому, що висновки фахівця були зроблені з неправдивих слів [PERSON] -матері дитини. Просив в задоволенні позовних вимог відмовти. 16.09.2024 року на адресу суду надійшов висновок виконавчого комітету Чернівецької міської ради , як органу опіки та піклування №618/18 від 10.09.2024 року, щодо позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] без зазначення позиції з окресленого питання. Ухвалою суду від 22.10.2024р. підготовче провадження у цивільній справі за позовом представника позивача [PERSON] , що діє в інтересах позивача [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав, закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 22 листопада 2024 р о 10-45 годині в приміщенні Хортицького районного суду м.Запоріжжя, в залі суду №14, з викликом учасників справи . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві. Просила їх задовольнити.Зазначила, що відповідач не виконує батьківських обов`язків: а саме не спілкується з дитиною, не сплачує аліментів на утримання дитини, має заборгованість по сплаті аліментів,не цікавиться його життям. Дитина не вважає його своїм батьком, а називає батьком іншого чоловіка, не хоче з ним спілкуватися,боїться його. Дитині було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідач не зможе виконувати батьківські обов`язки, оскільки проживає на окупованій територіїї.Позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина- [PERSON] необхідно для усиновлення останнього [PERSON] , про що зазначено у висновку експерта №2022/05/12 від 12.05.2022 експертом -психологом [PERSON] . Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд позовні вимоги щодо позбавлення його батьківських прав відносно дитини залишити без задоволення.Зазначив, що він проживає на окупованій території ,тому не має можливості спілкуватися з сином. Останній раз спілкувався з сином в 2021 році.Його колишня дружина перешкоджає йому у спілкуванні з сином.Раніше він звертався до органу опіки та піклування суду з проханням визначити йому графік спілкування з сином.Позивач після встановлення часу спілкування з сином не виконувала рішення органу опіки та піклування та суду. З цього приводу він звертався до поліціїї з заявами.Заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини у нього не має. В вересні 2024 року він сплатив заборгованість по сплаті аліментів до виконавчої служби в м.Запоріжжя приблизно 104000,00гривень,заборгованість відсутня , про що зазначено в матеріалах справи .Заяву щодо відмови від дитини він не писав. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Чернівецької міської ради до суду не з`явився, надавши заяву про слухання справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача,відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 08 квітня 2013 року. Відповідно до свідоцтва про народження батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Сторони перебували у шлюбі з 10.09.2011 року по 30.12.2014 року.Шлюб розірвано за рішенням Токмацького районного суду Запаорізької області від 30.12.2014 року. 02.06.2015 року Розпорядженням голови Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області Джіоєвим Г.Д. визначено час спілкування [PERSON] , з малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] два рази на тиждень- у п`ятницю -з 10:00 до 12:00 та з 15:00 до 17:00 години, у суботу -з 10:00 до 12:00 та з 15:00 до 17:00 години та у дні днів народження батька- 16.07., дідуся-07.07. та бабусі -11.10, з 10:00 до 17:00 години на території батька. 17.11.2016 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] »,що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] . Малолітня дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку експерта №2022/05/12 від 12.05.2022, експерт -психолог [PERSON] зробив заключення, що дитина- [PERSON] [INFO] отримав психологічну травму від свого батька [PERSON] , вважає його сторонньою людиною , обманщиком, називає батька поганим, для дитини [PERSON] психотравмуючою була ситуація наявність іншого прізвища -« [PERSON] », при більш тривалому впливі таких психотравмуючих факторів наслідки для психологічного здоров`я та розвитку дитини будуть суттєво негативними.Доцільним з психологічної точки зору було б вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] та усиновлення [PERSON] , [INFO] [PERSON] . 17.03.2023 Рішенням Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області прізвище малолітнього [PERSON] , [INFO] , змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » . 09.11.2023 Заочним рішенням Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] . Згідно розрахунку заборгованості виданого державним виконавцем Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Мельникова О. загальна сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом №2/328/1055/14, виданого 22.01.2015 року Токмацьким районним судом Запорізької області,про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] в розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щосмісячно, починаючи з 03.12.2014 року і до досягнення дитиною повноліття, станом на 01.03.2021 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Станом на 04.03.2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить 104808,66 гривень. 10.09.2024 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, як органом опіки та піклування складено висновок №618/18 , щодо позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , батька малолітнього [PERSON] , [INFO] , згідно якого виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування не може визначити позицію з окресленого питання(доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ), у зв`язку із неможливістю з`ясування причини відсутності батьківського піклування(винної поведінки). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, впершу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Суду не надано доказів, які б підтверджували вчинення протиправних дій батьком стосовно сина. Крім того, суд приймає до уваги висновок виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органом опіки та піклування №618/18 , щодо позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , батька малолітнього [PERSON] , [INFO] , згідно якого виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування не може визначити позицію з окресленого питання(доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ), у зв`язку із неможливістю з`ясування причини відсутності батьківського піклування(винної поведінки). Суд не бере до уваги наданий представником позивача, як підставу позбавлення батьківських прав [PERSON] ,відносно сина [PERSON] висновок експерта №2022/05/12 від 12.05.2022, оскільки він є одностороннім та складений з урахуванням висловів однієї із сторін. Крім того, суд вважає, що надана до суду представником позивача переписка сторін у мобільному додатку не є належним та допустимим доказом відповідно до ст.76-81 ЦПК України. Також, судом встановлено та не заперечувалося сторонами,що відповідач спілкувався з сином, в 2021 році ,під час проживання дитини в м.Молочанськ Запорізької області. Так, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Представником позивача не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього наприклад: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що дитина насправді усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав відносно його батька. Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Outcome: dismissed