Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

У січні 2024 року до Святошинського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява від представника позивача [PERSON] - адвоката Самарцева Я.Ю. до [PERSON] про стягнення компенсації в рахунок 1/2 частини вартості автомобіля, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, та визнання права особистої власності, в якому заявлено вимоги про: - стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації в рахунок 1/2 частини вартості автомобіля подружжя - Hyundai i30, 2011 року випуску, з об`ємом (потужності) двигуна, см3 1591, д.н. - [NUMBER] ; - визнання права особистої власності на автомобіль подружжя - за [PERSON] ; - стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесених судові витрати, а також витрати на професійну правову (правничу) допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2008 році [PERSON] та [PERSON] почали спільно проживати як чоловік та дружина вести господарство, побут та бюджет у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. 11.11.2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним розвитком сім`ї між ними було зареєстровано шлюб (актовий запис № 3771). 30.06.2022 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб, зареєстрований 11.11.2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним розвитком сім`ї, між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а саме: 20.01.2012 року, подружжям за спільні кошти було придбано в салоні новий автомобіль Hyundai i30, 2011 року випуску, з об`ємом (потужності) двигуна, см3 1591, та зареєстрований за державним номерним знаком [NUMBER] на [PERSON] із спеціальним записом у технічному паспорті про право [PERSON] на керування даним автомобілем. У 2012 році, на момент купівлі даного автомобіля, його вартість становила 179 000,00 грн., що було еквівалентно 22 375,00 доларів США. Відповідно до витягу від 16.01.2024 року з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобі стало відомо, що на сьогоднішній день на даному автомобілі був змінений державний номерний знак на [NUMBER] . Тому, оскільки шлюб між сторонами було розірвано, тим самим припинено будь-які подальші спільні правовідносини, в тому числі з приводу використання майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, що унеможливлює подальше спільне використання неподільного в даному випадку автомобіля подружжя, вважав, що [PERSON] як один з подружжя, має право на компенсацію 1/2 частки вартості даного майна, а за [PERSON] слід визнати право особистої власності на автомобіль. Зазначив, що з урахуванням вимог Порядку визначення середньо ринкової вартості легкових автомобілів затвердженого КМУ № 403 від 10.04.2013 року, згідно з розрахунку вартості середньо ринкової вартості транспортного засобу для цілей операції з продажу або обміну об`єктів рухомого майна вартість спільного-сумісного автомобіля Hyundai i30, 2011 року випуску, з об`ємом (потужності) двигуна, см3 1591, становить 210 307,86 грн., що еквівалентно 5 683,99 доларів США. Тому, вартість 1/2 частини автомобіля складає 105 153,93 грн., що еквівалентно 2 841,99 доларів США. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 15-16). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року позовна заява прийнята до розгляду і відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 40-41). 06.03.2024 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Їльїною Д.В. подано відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила про те, що позивач в своїй позовній заяві вказує, що у 2008 році сторони почали проживати як чоловік та дружина, вести господарство, побут та бюджет у фактичних відносинах без реєстрації шлюбу. Однак, вказала, що дані обставини не відповідають дійсності, та вважала, що таким чином позивач намагається додатково їх встановити в описовій та мотивувальній частині майбутнього рішення. Але, встановлення факту проживання сторін як сім`ї в фактично-шлюбних відносинах розглядається Святошинським районним судом міста Києва по справі № 759/5339/22 суддею Петренко Н.О. Зазначила, що відповідач категорично заперечує щодо такого визначення дати спільного проживання з позивачем як сім`я, так як вони почали проживати разом у фактично-шлюбних відносинах тільки з 09.10.2011 року, тобто за місяць до реєстрації шлюбу. Вказала, що 11.11.2011 року сторони зареєстрували шлюб. Так як шлюб виявився невдалим, та сторони припинили проживати разом та вести спільне господарство, 02.02.2022 року відповідачем було подано позовну заяву про розірвання шлюбу до Дніпровського районного суду міста Києва та 07.02.2022 року Дніпровським районним судом міста Києва було відкрито провадження. 30.06.2022 року Дніпровським районним судом міста Києва по справі № 755/1704/22 було винесено рішення про розірвання шлюбу. Зазначила, що дійсно, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, подружжям було придбано транспортний засіб марки Hyundai i30, 2011 року випуску, що не заперечується відповідачем та не заперечувалось, але вартість даного автомобіля становила не 179 000,00 грн., а 158 100,00 грн., що підтверджується рахунком - фактурою ДП «АСЗ № 2 АТ «АК» «Богдан Моторе» від 11.01.2012 року. Також, вказала, що дійсно 15.09.2022 року відповідачем було змінено державний номерний знак на [NUMBER] , так як сторони були вже розлучені, а на автомобілі був однаковий номер з позивачем, тому відповідач вирішила змінити номер автомобіля, що було відомо позивачу. Крім того, звернула увагу суду на те, що представник позивача не зазначив, що [PERSON] ще 23.05.2022 року вже подано позовну заяву до [PERSON] про встановлення факту проживання у фактичних сімейних відносинах та поділ майна подружжя, яка, як було зазначено вище, перебуває в провадженні судді Святошинського районного суду міста Києва Петренко Н.О. справа № 759/5339/22. Тобто майже два роки, після відкриття провадження по справі за позовом [PERSON] про поділ майна подружжя та після розлучення, позивач не заявляв майнових вимог щодо поділу даного майна та/або стягнення компенсації вартості 1/2 частки даного автомобіля, та надавав пояснення під час судового розгляду в приміщенні суду, що іншого майна в подружжя немає, що свідчить про штучність даного позову. Позивач як і не звертався до відповідача з даною вимогою в позасудовому порядку, що підтверджує той факт, що спір між сторонами відсутній та заявлений позов є штучним спором, так як в шлюбі придбавався не тільки даний автомобіль, та спору щодо транспортних засобів між сторонами після та під час розлучення не було. Також вказала, що в грудні 2016 року в офіційному шлюбі сторонами було придбано ще один транспортний засіб, про що не вказує позивач, а саме: транспортний засіб марки Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ: загальний легковий пасажирський, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , та 15.12.2016 року даний автомобіль було зареєстровано на відповідача Центром 8041. 28.12.2016 року відповідачем було видано довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новіковою А.В. та зареєстрована за № 4550, згідно якої [PERSON] уповноважила позивача [PERSON] та [PERSON] користуватися, а також розпоряджатися від її імені (в тому числі зняти з обліку в органах внутрішніх справ (в тому числі в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України), продати, обміняти, передати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення її власних зобов`язань, тощо. Тобто, автомобіль Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, який був придбаний в шлюбі та зареєстрований за відповідачем, згідно ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після припинення шлюбних відносин, саме позивач продовжував користуватися та розпоряджатися автомобілем Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску. Таким чином, вважала, що позивач вводить суд в оману щодо обсягу майна та по факту вирішення майнових вимог щодо транспортних засобів придбаних в шлюбі та відсутності предмету спору, що є зловживанням процесуальними правами. Більш того, вказала, що відповідачем в застосунку «Дія» було перевірено статус автомобіля Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, та виявлено, що номерний знак авто некоректний, на підставі чого було направлено адвокатський запит до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, щодо надання інформації, за ким обліковується транспортний засіб марки Chevrolet Explorer Van, д.н.з [NUMBER] . 07.02.2024 року Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві було надано відповідь, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів 19.05.2022 року транспортний засіб Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , був перереєстрований з [PERSON] на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 від 19.05.2022 року. Згідно п. 3 договору купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 від 19.05.2022 року ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала 149 000,00 грн. Таким чином, вважала, що позивач розпорядився автомобілем Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, на свій власний розсуд, відчужив його без згоди [PERSON] та отримав грошові кошти в розмірі 149 000,00 грн., якими також розпорядився на власний розсуд, що не повідомляє суду. На підставі чого, [PERSON] мас право вимагати з позивача 74 500,00 грн., як компенсацію за належну їй частку в майні, а саме 1/2 Chevrolet Explorer Van, що є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене позивачем без її згоди. Щодо визначення вартості автомобіля Hyundai i30, 2011 року випуску, з об`ємом (потужності) двигуна, см3 1591, та позовної вимоги про стягнення 105 153,93 грн. на користь позивача, то вказала, що позивачем при здійсненні розрахунку був вказаний невірний пробіг автомобіля, який в дійсності становить 213 435 км, через що даний розрахунок позивача не є правильним. Враховуючи пробіг автомобіля 213 435 км, середньоринкова вартість транспортного засобу для цілей оподаткування операцій з продажу або обміну об`єктів рухомого майна відповідно до пункту 173.1 ст. 173 ПК України з урахуванням вимог Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 403 від 10.04.2013 року зі змінами, станом на 04.03.2024 року становить: 206 413,27 грн. Таким чином, вартість 1/2 частини автомобіля становить 103 206, 64 грн., що не заперечується відповідачем. Просила прийняти до розгляду відзив на позовну заяву по справі № 759/1837/24; визнати подання даного позову [PERSON] про стягнення компенсації за частину вартості транспортного засобу при відсутності спору та введенням суду в оману - зловживанням процесуальними правами, на підставі п. 3 ч.2 ст. 44 ЦПК України, врахувати пояснення, викладені у відзиві, та надані докази вартості транспортного засобу марки Hyundai i30, 2011 року випуску, та відмовити позивачу у стягненні на його користь судових витрат з відповідача (а.с. 45-76). 07.03.2024 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Їльїною Д.В. подано зустрічний позов про стягнення грошової компенсації, в якому остання просила: - прийняти зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації в рахунок частини вартості автомобіля, що належить подружжю на праві приватної власності, та визнання права особистої власності; - винести ухвалу про об`єднання вимог за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом по справі № 759/1837/24; - стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 74 500,00 грн. компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] . - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати та витрати на правничу допомогу. Зустрічний позов мотивувала тим, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом у фактично-шлюбних відносинах тільки з 09.10.2011 року, тобто за місяць до реєстрації шлюбу. 11.11.2011 року сторони зареєстрували шлюб. Так як шлюб виявився невдалим, та сторони припинили проживати разом та вести спільне господарство, 02.02.2022 року відповідачем було подано позовну заяву про розірвання шлюбу до Дніпровського районного суду міста Києва та 07.02.2022 року Дніпровським районним судом міста Києва було відкрито провадження. 30.06.2022 року Дніпровським районним судом міста Києва по справі № 755/1704/22 було винесено рішення про розірвання шлюбу. В грудні 2016 року в офіційному шлюбі сторонами було придбано ще один транспортний засіб, про що не вказує позивач, а саме: транспортний засіб марки Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ: загальний легковий пасажирський, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , та 15.12.2016 року даний автомобіль було зареєстровано на відповідача Центром 8041. 28.12.2016 року відповідачем було видано довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новіковою А.В. та зареєстрована за № 4550, згідно якої [PERSON] уповноважила позивача [PERSON] та [PERSON] користуватися, а також розпоряджатися від її імені (в тому числі зняти з обліку в органах внутрішніх справ (в тому числі в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України), продати, обміняти, передати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення її власних зобов`язань, тощо. Тобто, автомобіль Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, який був придбаний в шлюбі та зареєстрований за відповідачем, згідно ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після припинення шлюбних відносин, саме позивач продовжував користуватися та розпоряджатися автомобілем Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску. Таким чином, вважала, що позивач вводить суд в оману щодо обсягу майна та по факту вирішення майнових вимог щодо транспортних засобів придбаних в шлюбі та відсутності предмету спору, що є зловживанням процесуальними правами. Більш того, вказала, що відповідачем в застосунку «Дія» було перевірено статус автомобіля Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, та виявлено, що номерний знак авто некоректний, на підставі чого було направлено адвокатський запит до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, щодо надання інформації, за ким обліковується транспортний засіб марки Chevrolet Explorer Van, д.н.з [NUMBER] . 07.02.2024 року Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві було надано відповідь, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів 19.05.2022 року транспортний засіб Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , був перереєстрований з [PERSON] на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 від 19.05.2022 року. Згідно п. 3 договору купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 від 19.05.2022 року ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала 149 000,00 грн. Таким чином, вважала, що позивач розпорядився автомобілем Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, на свій власний розсуд, відчужив його без згоди [PERSON] та отримав грошові кошти в розмірі 149 000,00 грн., якими також розпорядився на власний розсуд, що не повідомляє суду. На підставі чого, [PERSON] має право вимагати з позивача 74 500,00 грн. як компенсацію за належну їй частку в майні, а саме 1/2 Chevrolet Explorer Van, що є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене позивачем без її згоди (а.с. 77-108). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації; зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації в рахунок частини вартості автомобіля, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, та визнання права особистої власності; розгляд справи № 759/1837/24 за первісним позовом та за зустрічним позовом продовжено за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с. 123-124). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року відмовлено представнику відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокату Маляр М.А. у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, поданої в межах цивільної справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації в рахунок частини вартості автомобіля, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, та визнання права особистої власності та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації (а.с. 182). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 201). 17.07.2024 року через систему «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] - адвокатом Їльїною Д.В. подано додаткові пояснення, подання яких вмотивовано твердженнями [PERSON] про те, що він проживав у шлюбі разом із [PERSON] за зустрічним позовом до повномасштабного вторгнення рф. Вказала, що вказана інформація не відповідає дійсності, так як, шлюб сторін виявився невдалим, та останні припинили проживати разом як подружжя та вести спільне господарство, і 02.02.2022 року [PERSON] було подано позовну заяву про розірвання шлюбу до Дніпровського районного суду міста Києва. Подання позову про розлучення зумовило те, що [PERSON] почав мати свої власні інтереси, зловживати алкоголем та вчиняти домашнє насильство по відношенню до [PERSON] , що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серія ВАБ № 570053 від 20.01.2022 року, за результатами розгляду якого Святошинським районним судом міста Києва від 23.02.2022 року по справі № 759/2377/22 винесено постанову, в якій встановлено, що [PERSON] влаштував сварку зі своєю дружиною [PERSON] , в ході якої словесно її ображав, тобто умисно вчинив дії психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, та якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Після вчинення [PERSON] домашнього насильства, ініціювання неодноразових сварок з причин зловживанням алкоголем, ще і, до складення протоколу про адміністративне правопорушення, [PERSON] було прийнято рішення припинити шлюбні відносини. З 27.01.2022 року по 30.01.2022 року [PERSON] самостійно без [PERSON] разом з подругою поїхала відпочити до Відню та, повернувшись з поїздки 02.02.2022 року, подала до Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву про розірвання шлюбу. В подальшому, після повномасштабного вторгнення рф на територію України, [PERSON] разом зі своєю мамою [PERSON] виїхала з будинку за адресою: [ADDRESS] , та поїхала спочатку до друзів, а 05.03.2022 року виїхала за кордон до Словаччини. Тільки 28.05.2022 року [PERSON] було прийнято рішення повернутись назад до України. Таким чином, на дату продажу автомобіля Chevrolet Explorer Van - 19.05.2022 року, [PERSON] не проживала разом зі [PERSON] , не вела з ним спільне господарство та не мала спільного бюджету, і, починаючи з 01.02.20222 року взагалі припинила будь-яке спілкування, чим і скористався [PERSON] , продавши на свій розсуд автомобіль. Враховуючи те, що шлюбні відносини зі [PERSON] були припинені ще з 01.02.2022 року, повернувшись до України в кінці травня 2022 року, так як в будинку, де проживала [PERSON] жив [PERSON] , остання 06.06.2022 року орендувала житло за адресою: [ADDRESS] , уклавши договір оренди житла (квартири) з [PERSON] . Вказала, що дані пояснення та додаткові покази подаються на спростування усних тверджень [PERSON] про спільне проживання сторін та підтримання подружніх відносин, які заявлені в судовому засіданні після подання зустрічного позову, і підтверджують той факт, що шлюбні відносини між сторонами припинились з 01.02.2022 року, що підтверджує неправомірність та незаконність дій [PERSON] , який, не повідомляючи про свої наміри, реалізував спірний автомобіль Chevrolet Explorer Van за 149 000,00 грн., при цьому грошові кошти отримані від реалізації автомобіля не передав [PERSON] . Вважала, що такі дії з боку [PERSON] , були направлені на приховування спільного рухомого майна для унеможливлення його поділу (а.с. 205-217). 12.11.2024 року представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Ільїна Д.В. за допомогою системи «Електронний суд» подала заяву про відмову від визнання обставин, в якій просила суд прийняти відмову [PERSON] у визнанні обставин відносно того, що вартість автомобіля Hyundai i30, 2011 року випуску становить 206 413,27 гривень згідно розрахунку вартості середньо ринкової вартості транспортного засобу для цілей операції з продажу або обміну об`єктів рухомого майна відповідно до пункту 173.1 статті 173 Податкового кодексу України від 04.03.2024 року. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник підтримали первісний позов та просили задовольнити з викладених обставин. У зустрічному позові просили відмови за необґрунтованістю. Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог, заявлених у первісному позові та просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі. Суд, заслухавши сторін у справі, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 11.11.2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним розвитком сім`ї між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб (актовий запис № 3771), що вбачається з копії свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 11.11.2011 року (а.с. 25). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30.06.2022 року шлюб, зареєстрований 11.11.2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним розвитком сім`ї, між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 32-38). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] 20.01.2012 року за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб - автомобіль Hyundai i30, 2011 року випуску, з об`ємом (потужності) двигуна, см3 1591 (а.с. 71). Згідно рахунку-фактури від 11.01.2012 року вартість автомобіля Hyundai i30, 2011 року випуску, з об`ємом (потужності) двигуна, см3 1591, становила 158 100,00 грн. з ПДВ (а.с. 70). Відповідно до відомостей з офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, застосованих [PERSON] , від 16.01.2024 року середньоринкова вартість транспортного засобу Hyundai i30, 2011 року випуску, пробіг 110000, складає 210 307,86 грн. (а.с. 10). Відповідно до відомостей з офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, застосованих [PERSON] , від 04.03.2024 року середньоринкова вартість транспортного засобу Hyundai i30, 2011 року випуску, пробіг 213400, складає 206 413,27 грн. (а.с. 56). Також, судом встановлено та визнано сторонами, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 15.12.2016 року Центр 8041, за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб - автомобіль Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Вказані відомості також вбачаються з наявної в матеріалах справи довіреності від 28.12.2016 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новіковою А.В. та зареєстрована за № 4550, згідно якої [PERSON] уповноважила позивача [PERSON] та [PERSON] користуватися, а також розпоряджатися від її імені (в тому числі зняти з обліку в органах внутрішніх справ (в тому числі в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України), продати, обміняти, передати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення її власних зобов`язань, тощо, автомобілем Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (а.с. 55). Згідно договору купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 від 19.05.2022 року [PERSON] в особі [PERSON] , який діяв на підставі доручення продавця, передала у власність покупця - [PERSON] транспортний засіб Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (а.с. 54). Згідно п. 3 договору купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 від 19.05.2022 року ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала 149 000,00 грн. Щодо первісного позову. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У даній справі презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Обома сторонами у справі визнано, що автомобіль Hyundai i30, 2011 року випуску, з об`ємом (потужності) двигуна, см3 1591, є спільною сумісною власністю подружжя, придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірного майна за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими та доведеними та підлягають задоволенню, проте, частково. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, при зверненні до суду [PERSON] посилався на відомості з офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, застосованих [PERSON] , від 16.01.2024 року середньоринкова вартість транспортного засобу Hyundai i30, 2011 року випуску, пробіг 110000, складає 210 307,86 грн. [PERSON] , не заперечуючи проти даного розрахунку в цілому, заперечувала проти нього лише в частині пробігу автомобіля, зазначивши, що останній є більшим та становить 213400, з огляду на що згідно аналогічно проведеного розрахунку на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, складає середньоринкова вартість транспортного засобу Hyundai i30, 2011 року випуску, пробіг 110000, складає 206 413,27 грн. Відповідно до відомостей з офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, застосованих відповідачем при визначенні об`єкта оподаткування транспортним податком у 2017 році, середньоринкова вартість транспортного засобу складає 1 660 347,56 грн., тобто більше, ніж 1 200 000 грн. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які б спростовували здійснений [PERSON] розрахунок вартості автомобіля, у тому числі невідповідності застосованих при розрахунку складових транспортного засобу, які впливають на коефіцієнт коригування ринкової вартості, що також не заперечене [PERSON] . Клопотань про проведення експертизи сторонами у справі не заявлено. Жодних інших розрахунків вартості автомобіля Hyundai i30, 2011 року випуску суду не надано. До того ж підстави вважати, що надана інформація не стосується середньоринкової вартості автомобіля Hyundai i30, 2011 року випуску, відсутні. Тому, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи викладені обставини справи і наведені норми законодавства, що врегульовують спірні правовідносини сторін, суд надає перевагу доводам [PERSON] , наведеним у її заявах по суті справи, й у фактичному користуванні якої перебував та перебуває спірний автомобіль, надані нею докази в сукупності на підтвердження своїх доводів визнає більш вірогідними, ніж докази, надані [PERSON] на підтвердження наведених ним обставин, тому первісний позов визнає обґрунтованим і з підстав, заявлених у ньому, задовольняє його частково у розмірі 103 206,64 грн. Щодо зустрічного позову. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. У відповідності до пункту третього частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Так, в ході розгляду справи встановлено та не заперечено сторонами, що автомобіль Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя, придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою. Також, в ході розгляду справи встановлено, що 28.12.2016 року [PERSON] видана довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новіковою А.В. та зареєстрована за № 4550, згідно якої [PERSON] уповноважила позивача [PERSON] та [PERSON] користуватися, а також розпоряджатися від її імені (в тому числі зняти з обліку в органах внутрішніх справ (в тому числі в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України), продати, обміняти, передати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення її власних зобов`язань, тощо, автомобілем Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (а.с. 55). Згідно договору купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 від 19.05.2022 року [PERSON] в особі [PERSON] , який діяв на підставі доручення продавця, передала у власність покупця - [PERSON] транспортний засіб Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (а.с. 54). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. [PERSON] презумпція правомірності довіреності від 28.12.2016 року та договору купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 від 19.05.2022 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] не доведено та матеріали справи не містять доказів відсутності її згоди на укладення вказаних правочинів. Крім того, оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. Разом з тим, виходячи з положень статей 208 та 218 ЦК України, суд повинен виходити з того, що передача грошових коштів від однієї фізичної особи до іншої у сумі, яка у двадцять і більше разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, не може підтверджуватись в суді показами свідків. Тому, у суду відсутні підстави для висновку про те, що [PERSON] розпорядився автомобілем Chevrolet Explorer Van, 2012 року випуску, на свій власний розсуд, відчужив його без згоди [PERSON] та отримав грошові кошти в розмірі 149 000,00 грн., якими також розпорядився на власний розсуд, через що зустрічний позов не підлягає задоволенню. Щодо встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та дружини, ведення господарства, побуту та бюджету у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, то вказане не входить до предмету доказування у даній справі, тому судом не розглядалось. Щодо штучності первісного позову, про що зазначалось [PERSON] , то суд зазначає, що законодавство не містить легітимного визначення «спору, який має очевидно штучний характер», проте, за загальним правилом слово «штучний» означає «надуманий», «вигаданий», «несправжній». Штучним належить вважати спір, якого в дійсності не існує, а позов поданий для досягнення іншого результату, має іншу мету, ніж та, що вказана у вимогах позову. Право на звернення до суду гарантується. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у порядку, встановленому процесуальним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд справи в суді, до юрисдикції якого його віднесено законом. Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом є порушення прав або охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також обирає спосіб захисту такого права. Водночас суд перевіряє доводи позивача та залежно від встановленого вирішує питання про наявність або відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права або інтересу, а також з`ясовує, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права передбаченим законодавством способам, а також чи забезпечує спосіб захисту поновлення порушеного права позивача. Однак подача завідомо безпідставного позову за відсутності предмета спору або у спорі, що має вочевидь штучний характер, не спрямована на реальний захист прав, адже особа зловживає своїм правом на судовий захист, не маючи на меті захисту будь-якого охоронюваного законом інтересу. В той же час, в ході розгляду справи таких обставин судом не встановлено. [PERSON] наявність останніх не доведена доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Окрім того, подання [PERSON] відзиву на позовну заяву [PERSON] , а в подальшому і зустрічного позову, на думку суду, свідчить саме про наявний спір між сторонами. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України, зважаючи на розмір задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial