Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, просив стягнути з відповідачів на його користь грошові кошти у сумі 5 388 600 грн., суму інфляційних витрат за період з 15.07.2023 року по 15.03.2024 року у розмірі 63 904 грн. 32 коп., три відсотки річних за період з 15.07.2023 року по 15.03.2024 року у розмірі 108 419 грн. 41 коп., посилаючись на неналежне виконання грошового зобов`язання відповідно до розписки від 25.03.2007 року, за явкою відповідач [PERSON] отримав від позивача суму визначених позовом коштів. Також просив стягнути з відповідачів понесені судові втирати, а саме витрати на сплату судового збору та витрати на оплату витрат на правничу допомогу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.04.2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою передано на розгляд до Обухівського районного суду Київської області. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.04.2024 року заяву представника позивача - адвоката Горбача Ігоря Володимировича про забезпечення позову передано на розгляд до Обухівського районного суду Київської області. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26.06.2024 року заяву задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках або інших фінансово-кредитних установах та на рухоме чи нерухоме майно [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) в межах суми позову у розмірі 5 560 923, 73 грн. до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26.06.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 23.07.2024 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31.07.2024 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12.08.2024 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13.08.2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15.08.2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 22.08.2024 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.08.2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.08.2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.08.2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17.09.2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18.09.2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 23.09.2024 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24.09.2024 року задоволено клопотання представника позивача. Розпочато розгляд справи спочатку. Повернутись до розгляду справи у підготовчому провадженні. Продовжено строки підготовчого провадження для надання визначених законом строків вчинення процесуальних дій. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28.10.2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28.10.2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28.10.2024 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.10.2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04.11.2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07.11.2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що 25.03.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 140 000 доларів США. Зазначені кошти відповідач [PERSON] зайняв у позивача для придбання житлового будинку. Факт отриманні відповідачем [PERSON] зазначених коштів підтверджується копією боргової розписки. В борговій розписці відповідач [PERSON] зобов`язався повернути за вимогою позивача. У відповідачів виникали судові спори з приводу придбаного будинку, оскільки він є спільною сумісною власністю. Рішенням суду про поділ майна встановлено факт передачі позивачем відповідачу [PERSON] грошових коштів. Вимога про повернення коштів відповідно до розписки була направлена відповідачу, і з того моменту розпочався строк, уз зв`язку з чим на суму боргу також було нараховано 3% річних та інфляційні витрати. Оскільки відповідач [PERSON] позичав ці кошти в інтересах сім`ї, для придбання будинку, тому позивач просить стягнути передбачені позовом кошти солідарно з обох відповідачів в рівних частинах. 3 % річних та інфляційні витрати були нараховано по дату звернення до суду з даним позовом. Позивач при передачі в борг грошові кошти відповідачеві [PERSON] був впевнений, що відповідачі перебували в шлюбі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, пояснив, що будинок було придбано подружжям, відповідач [PERSON] брав грошові кошти у позивача в борг саме для придбання будинку в інтересах подружжя. Просив стягнути борг солідарно. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі, зазначив, що [PERSON] є неналежним відповідачем в даній справі. Також пояснив, що розписка датована 25.03.2007 року, а [PERSON] почала проживати разом з відповідачем [PERSON] з 28.03.2007 року, що встановлено рішенням суду. Будинок коштує 707 000 грн. Крім того позивачем не доведено, що кошти які відповідача [PERSON] отримав від позивача було витрачено саме на придбання будинку. Будинок придбано за кредитні кошти, а не за позику. Шлюб між сторонами розірвано 12.10.2016 року. Вислухавши представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.03.2007 року між [PERSON] (далі Позивач) та [PERSON] (далі Відповідач 1) було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 140 000 (сто сорок тисяч) доларів США, де Позивач це позикодавець, а Відповідач 1 позичальник. Договір позики було укладено у письмовій формі, підтвердженням чого відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, є боргова розписка. Відповідно до змісту розписки, Позивач передає, а Відповідач 1 приймає у власність грошові кошти у сумі 140.000 (сто сорок тисяч) доларів США на купівлю житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Борговою розпискою визначено момент повернення позичених коштів за вимогою Позикодавця, тобто Позивача. Грошові кошти, що були предметом договору позики, Відповідачем 1, як відомо Позивачу, було справді використано для купівлі будинку за адресою [ADDRESS] . Також, відповідно до наявної інформації, наявної в матеріалах справи придбаний будинок було визнано спільною сумісною власністю Відповідача 1 та його колишньої дружини [PERSON] , з якою вони спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 14.07.2007 року (далі - Відповідач-2). Вказана обставина визнана рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/1817/16-ц від 24.04.2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду та постановою касаційного суд. Крім того, Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.09.2017 року у справі №372/1817/16-ц за наданими доказами встановлено факт того, що 25 березня 2007 року Відповідач - 1 отримав від Позивача в борг за розпискою грошові кошти в розмірі 140 000 доларів США з метою придбання вказаного вище будинку. У зв`язку з цим, Позивач вважає, що сума, надана під боргову розписку Відповідачу-1, є спільним боргом подружжя Відповідача-1 та Відповідача-2, адже будинок було придбано в інтересах подружжя, він був придбаний в період фактичних шлюбних відносин, а факт звернення за позикою свідчив про нестачу джерел отримання коштів для купівлі спільного будинку. Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 4 ст. 65 СК України також встановлено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року справа №212/8891/15-у дійшов аналогічного висновку: «У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює, як солідарні боржники. Проте дійшовши зазначених висновків на підставі встановлених фактичних обставин, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок кредитних коштів автомобіль виникає також і зобов`язання у вигляді повернення кредиту та, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї». Таким чином, основна сума боргу за борговою розпискою складає 140.000 доларів США, що на день підготовки позовної заяви в гривневому еквіваленті за офіційним курсом долара США, що встановлений Національним Банком України, становить: 140 000 ? 38,49 = 5 388 600 (п`ять мільйонів триста вісімдесят вісім тисяч шістсот) гривень. Враховуючи дані обставини, у Позивача наявне право вимоги повернення грошових коштів за борговою розпискою у сумі 5 388 600,00 грн. солідарно у рівних частинах від кожного з відповідачів. Відповідно до умов про порядок повернення боргу, які були викладені у борговій розписці, Позивачем 14.06.2023 року було надіслано вимогу до Відповідача-1 про повернення позики, докази відправлення додаються. У вимозі Позивач вказав на те, що строк повернення коштів у розписці був визначений моментом пред`явлення вимоги позикодавцем, та на обов`язок Відповідача-1 виконати зобов`язання з повернення суми боргу. На момент подання позовної заяви до суду розрахунок за борговими зобов`язаннями перед Позивачем проведено не було. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Також згідно зі ст. 611 ЦК України у випадку порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом. Стаття 625 ЦКУ передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням приписів ст. 625 ЦКУ, Позикодавець може стягнути з Позичальника всю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Наведені вище обставини зумовлюють право Позивача вимагати від Відповідачів сплати грошової суми заборгованості у загальному розмірі 5 388 600 (п`ять мільйонів триста вісімдесят вісім тисяч шістсот) грн., інфляційні втрати за увесь час прострочення у сумі 63 904, 32 (шістдесят три тисячі дев`ятсот чотири) грн. 32 коп., та 3 проценти річних від простроченої суми 108 419 (сто вісім тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 41 коп., а загалом 5 560 923, 73 (п`ять мільйонів п`ятсот шістдесят тисяч дев`ятсот двадцять три) грн. 73 коп. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатить гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦКУ). Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 року у справі № 369/7355/21 зазначив наступне: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику». Зміст власноручно написаної розписки про отримання грошових коштів від Позивача свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у Відповідача-1 зобов`язання їх повернути. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі № 752/7501/18 дійшов наступного висновку щодо солідарної відповідальності подружжя за борговими зобов`язаннями: «Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя, як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Як вбачається зі змісту Ухвали Апеляційного суду Київської області від 20.09.2017 року у справі № 372/1817/16-ц, судом було встановлено наступні факти, що підтверджують вчинення правочину Відповідачем-1 в інтересах сім`ї. 25 березня 2007 року Відповідач-1 отримав в борг за розпискою грошові кошти в розмірі 140 000 доларів США на придбання будинку (за адресою [ADDRESS] , як вказано у борговій розписці). 28 березня 2007 року Відповідач-1 та Відповідач-2 діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно, без примусу, не порушуючи права третіх осіб, усвідомлюючи значення дій, не помиляючись щодо обставин, діючи без впливу, обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного та сімейного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, підтвердили, що проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство і набувають житловий будинок з надвірними побудовами по [ADDRESS] за спільні кошти. Рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/1817/16-ц від 24.04.2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду та касаційного суду, встановлено факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу Відповідача-1 та Відповідача-2 з 28.03.2007 року по 14.07.2004 року; визнано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю Відповідача-1 та Відповідача-2; визнано за Відповідачем-1 та Відповідачем-2 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказаним вище надано обґрунтування Відповідача-2, як зобов`язаної особи та право Позивача вимагати виконання зобов`язання рівними частинами з Відповідача-1 та Відповідача-2. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку що встановлені договором. Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір 3 % річних за весь період прострочення виконання становить: 108 419 (сто вісім тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 41 коп., що підтверджується розрахунком 3 % річних з простроченої суми. Сума інфляційних нарахувань за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання становить 63 904 (шістдесят три тисяч дев`ятсот чотири) грн.. 32 коп., що підтверджується розрахунком суми інфляційних нарахувань. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 3-57гс10 від 20.12.2010, , № 3-142гс11 від 23.01.2012, № 3-116гс11 від 14.11.2011, № 6-113цс14 від 01.10.2014, № 3-610гс16 від 15.06.2016, в яких зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції провадиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а розрахунок трьох процентів річних провадиться по формулі: суму заборгованості помножити на кількість днів прострочення та 3% і поділити на 365 днів. Представлений позивачем розрахунок узгоджується із матеріалами справи. Ґрунтовних заперечень щодо порядку здійснення розрахунку ціни позову відповідачем не подавалось. Таким чином загальна сума стягнення трьох процентів річних та інфляційних складає: 63 904 (шістдесят три тисяч дев`ятсот чотири) грн.. 32 коп., що підтверджується розрахунком суми інфляційних нарахувань, 3 % річних за весь період прострочення виконання становить: 108 419 (сто вісім тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 41 коп., що підтверджується розрахунком 3 % річних з простроченої суми. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦK України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦK України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З огляду на те, що відповідачі порушили вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: - Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); - Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. За наслідками системного аналізу чинного законодавства Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки про правильне застосування норм права. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І ''Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на те, що відповідачі порушили вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, що підтверджує правову позицію позивача і спростовує правову позицію відповідачів. Отже, позовні вимоги щодо солідарного стягнення позики із обох із подружжя ґрунтуються на законі та узгоджуються із сталою судовою практикою суду касаційної інстанції. Також при наданні правової оцінки суті спірних правовідносин суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз правової позиції кожної із сторін, доводів представників сторін в суді, зважаючи на рівень їх аргументованості, переконливості та послідовності, а також інших факторів, дає підстави вважати, що позивачем і відповідачем [PERSON] визнаються факти і обставини, покладені в основу позовних вимог, натомість відповідач [PERSON] не спростувала фактів, що зазначені у договорі позики, зокрема щодо часу, суми та самого факту отримання [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів на умовах позики. Натомість її заперечення проти позову фактично обмежувались тим, що вона ставила під сумнів і вважала недоведеним те, що отримана позика була використана саме на придбання спільного майна подружжя - об`єкту нерухомого майна, який згодом став предметом судового спору і поділу майна подружжя. Об`єктивно належними і допустимими доказами правова позиція відповідача [PERSON] під час судового розгляду не була підтверджена, однак сукупністю досліджених судом доказом подібні заперечення спростовані. Зокрема, суду не було представлено переконливих, належних і допустимих доказів, які б підтверджували придбання подружжям житлового будинку за рахунок інших джерел, окрім отриманої від позивача позики, доводи відповідача [PERSON] в цій частині оцінюються як припущення, які не можуть покладатись в основу судового рішення. Натомість іншим із подружжя факт використання коштів позики саме в інтересах подружжя для придбання житлового будинку, де стали спільно проживати обоє відповідачів визнається, таке визнання позову нічим об`єктивно не спростовується, відповідає закону і підтверджує доводи позову. Придбання житлового будинку одним із подружжя за рахунок коштів, які позичені у позивача іншим із подужжя, на думку суду, вказує на те, що позика отримана в інтересах сім`ї, використана в спільних інтересах обох із подружжя на потреби сім`ї, тому у обох відповідачів виникли солдарні грошові зобов`язання перед позивачем. Враховуючи викладене, суд оцінює доводи відповідача [PERSON] як такі, що не можуть слугувати достатньою підставою для звільнення її від грошових зобов`язань, оскільки вони спрямовані на уникнення від виконання солідарних грошових зобов`язань подружжя та неможливість звернення стягнення на належну їй частину у спільному майні подружжя. Суд вважає, що позивачем доведено обставини, які породжують правові наслідки у виді виникнення у відповідачів грошових зобов`язань перед позивачем, заперечення лише одного із відповідачем проти позовних вимог залишились непереконливими і недоведеними, аргументи одного із подружжя про власну необізнаність із отриманням іншим із подружжя значної суми коштів на умовах позики, заперечення факту витрачання позики саме для купівлі будинку залишились нічим не підтвердженими, при цьому інший відповідач - інший із подружжя повністю визнав відповідні обставини, покладені в основу позову, тому достатніх підстав для відмови у задоволенні позову суд не вбачає. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідачі в односторонньому порядку не виконують грошові зобов`язання, позивач просить в судовому порядку стягнути солідарно з відповідачів на його користь основну суму боргу, інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми, на них в судовому порядку слід покласти обов`язок сплати позивачеві, передбачених позовом коштів. Тобто, загалом позов ґрунтується на законі і підлягає задоволенню. Поряд із тим, суд вважає доцільним частково задовольнити заявлені вимоги, оскільки вони сформульовані таким чином, що містять окремі неточності і суперечності, які не впливають на їх суть, але унеможливлюють повне задоволення позову. Так, не можуть бути задоволені одночасно різні за своєю правовою природою взаємовиключні вимоги про стягнення боргу солідарно та одночасно у рівних частинах з обох відповідачів. В межах судового розгляду встановлені достатні правові та фактичні підстави для покладення на відповідачів солірного обов`язку щодо повернення позики, тому в частині стягнення коштів у рівних частинах слід відмовити. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову ґрунтуються на законі та матеріалах справи, позивач довів порушення відповідачами своїх прав та законних інтересів, які підлягають судовому захисту, а відповідачі не спростували наявність обставин, які покладені в основу позову, тому позовні вимоги задовольнити в частині доведених вимог. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути понесені позивачем судові витрати у рівних частинах - у розмірі по 11 372 грн. 80 коп. з кожного.

Outcome: partial