Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

позивач ТОВ «Коллект-Центр» через представника Ткаченко М.М. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №4000115, за яким відповідачка отримала у кредит грошові кошти в розмірі 5800,00 грн., строком користування на 15 днів, тобто до 05.10.2021 року, зі сплатою комісії за надання кредиту в сумі 580 грн., які відповідачка зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом у розмірі 1,25%, що становить 1087,50 грн. Проте, відповідачка не виконала своїх кредитних зобов`язань перед первісним кредитором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку відповідачка добровільно не погашає, що становить загальну суму заборгованості в розмірі 45432,50 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 5800 грн.; заборгованість за процентами становить 39052,50 грн.; заборгованість з комісії складає 580 грн. Крім того, згідно Договору факторингу №15/12-2021-22 від 15.12.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке згідно Договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 року відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яке в свою чергу відступило право вимоги за вищевказаним кредитом на користь позивача ТОВ «Коллект-Центр» згідно Договору відступлення права вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року, де згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідачки [PERSON] за Договором про споживичий кредит №4000115 від 20 вересня 2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 45432,50 грн. Оскільки відповідачка добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідачки на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000,00 грн. Ухвалою судді від 23.05.2024 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Відповідачка [PERSON] через свого представника - адвоката Шинжирбаєва М.Т. направили до суду відзив на позовну заяву (вх. №3875 від 17.06.2024), у якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки не погоджується із доводами позовної заяви, Зокрема, не заперечуючи факту укладення відповідачкою [PERSON] . Договору про споживчий кредит №4000115 від 20.09.2021, за яким вона отримала у ТОВ «Мілоан» у якості кредиту грошові кошти в розмірі 5800,00 грн., строком користування на 15 днів, тобто до 05.10.2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, що згідно п. 1.5 цього Договору становлять 1667,50 грн. Однак, у поданому відзиві сторона відповідача категорично заперечує проти нарахованої позивачем заборгованості за процентами в сумі 39 052,50 грн., оскільки на думку представника відповідачки, такий розмір не може перевищувати узгодженої сторонами в Кредитному договорі суми в розмірі 1667,50 грн. за увесь період кредитування, а також спірна сума (39052,50 грн.) нарахована позивачем після спливу строку Договору про споживчий кредит (05.10.2021), що суперечить правовим позиціям Верховного Суду, а тому такі вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Крім того, у поданому відзиві представник відповідачки вважав завищеним заявлену суму витрат на правничу допомогу, а тому вважає реальним розміром витрати на таку допомогу в сумі 500 грн. Позивач ТОВ «Коллект-Центр» своїм процесуальним правом на подання відповіді на відзив у порядку статті 179 ЦПК України не скористалося. Разом із тим, від представника позивача Ткаченко М.М. до суду надійшли письмові пояснення у порядку статті 43 ЦПК України (вх. №4016 від 24.06.2024), де представник позивача покликається на факт укладення Кредитного договору відповідачкою [PERSON] із ТОВ «Мілоан» та узгоджені умови такого договору; недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання; правомірність нарахування попереднім кредитором процентів за цим Договором після спливу його строку, відповідно до п. 2.2.2, п. 2.2.3 цього Договору, оскільки відбулась пролонгація такого договору, заборгованість за яким не погашена, до якого застосовується стандартна процентна ставка 5%. Відтак, представник позивача вважає розмір нарахованої заборгованості відповідачки обгрунтованим, що відповідає умовам укладеного договору. Крім того, у поданому письмовому поясненні представник позивачки вважає розмір витрат на правничу допомогу в сумі 13000 грн. обгрунтованим і реальним, а згідно норм чинного законодавства України вважає відсутніми будь-які підстави щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Відтак, представник позивача просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] через свого представника - адвоката Шинжирбаєва М.Т. направили до суду додаткові пояснення у справі (вх. №4114 від 27.06.2024), у якому просили відмовити у задоволенні позовної заяви, покликаючись на те, що позивач не вправі нараховувати проценти за користування кредитом після закінчення строку Договору про споживчий кредит №4000115, тобто після 05.10.2021 року, покликаючись на доводи, які є аналогічними у раніше поданому відзиві, що зводяться до суперечності такого нарахування правовим позиціям Верховного Суду. Крім того, представник відповідачки, заперечуючи проти розміру витрат на правничу допомогу в сумі 13000 грн., вважав її завищеною, неспівмірною та недоведеною, оскільки відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), дана справа є незначної складності та розглянута у порядку спрощеного провадження. Відтак, представник відповідачки просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Позивач ТОВ «Коллект-Центр» через свого представника - Ткаченко М.М. направили до суду відповідь на додаткові пояснення (вх. №4328 від 09.07.2024), де представник позивача покликається на доводи, які є аналогічними раніше поданому письмовому поясненні, що зводяться до факту укладення Кредитного договору відповідачкою та узгодження між нею та попереднім кредитором умов такого договору, недопустимості односторонньої відмови від зобов`язання; правомірність нарахування попереднім кредитором процентів за цим Кредитним договором після спливу його строку, оскільки відбулась пролонгація такого договору, зважаючи на наявність непогашеної відповідачкою заборгованості, а така пролонгація не потребувала жодних додаткових дій від кредитора чи позичальника. Відтак, представник позивача вважає розмір нарахованої заборгованості відповідачки обгрунтованим, що відповідає умовам укладеного договору, а наведені представником відповідачки правові позиції Верховного Суду представник позивача вважає такими, що не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки такі стосуються неправомірного користування кредитними коштами, а відповідачка в цій справі правомірно користувалася грошовими коштами в межах строку кредитування, зважаючи на автоматичне продовження такого договору. Крім того, у поданому письмовому поясненні представник позивачки вважає розмір витрат на правничу допомогу обгрунтованим; безпідставність доводів сторони відповідача про те, що справа розглядається в порядку спрощеного провадження, оскільки це не спростовує факту надання правничої допомоги у вигляді надання усних консультацій позивачу та підготовки позовної заяви про стягнення боргу, а тому вважає такий розмір реальним, а згідно норм чинного законодавства України відсутні будь-які підстави щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Відтак, представник позивача просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Змієвська Т.П. в судовому засіданні (у режимі ВКЗ) позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, виходячи із мотивів позовної заяви, письмових пояснень та відповіді на додаткові пояснення. Крім того, представник позивача звернула увагу на те, що представником відповідачки не заперечується факт укладення його довірителькою Кредитного договору та отримання грошових коштів, однак ними заперечується розмір заборгованості, не надаючи свого контррозрахунку боргу. Також представник позивача зауважила, що спірна заборгованість відповідачки розраховувалась її попередніми кредиторами, якими нараховано заборгованість згідно кредитного договору в межах його строку за ставкою 1,25%, а після спливу строку договору відповідно до п. 4.2 Договору за правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України, що завершено перед введенням в Україні воєнного стану (тобто до 23.02.2022). Відтак, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та вирішити питання судових витрат. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, будучи представленою адвокатом Шинжирбаєвим М.Т., який в судовому засіданні (у режимі ВКЗ) позовні вимоги заперечив та просив у їх задоволенні відмовити, виходячи із мотивів відзиву на позовну заяву та додаткових пояснень. Зокрема, представник відповідачки не заперечував укладення його довірителькою Кредитного договору та отримання кредиту в сумі 5800 грн. на умовах цього договору, а також несплату відповідачкою заборгованості. При цьому, представник відповідачки заперечував проти нарахованої позивачем розміру заборгованості за процентами, оскільки кредитор обмежений придбаним боргом у попереднього кредитора, а також спірна заборгованість за процентами по кредиту була нарахована поза межами строку Кредитного договору, що є незаконною та суперечить правовим позиціям Верховного Суду. Крім того, представник відповідачки просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу через її завищеність та неспівмірність зі складністю справи. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] звернулася до ТОВ «МІЛОАН» з метою отримання кредитних послуг, підписавши Анкету-заяву на кредит №4000115 від 20 вересня 2021 року та Договір про споживчий кредит №4000115 від 20.09.2021 року (індивідуальна частина), уклавши договір про надання фінансових послуг (Кредитний договір), згідно якого ТОВ «МІЛОАН» направило відповідачці [PERSON] електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор (F81183), при веденні якого відповідачка підтвердила прийняття умов вищевказаного Кредитного договору. Відповідно умов Кредитного договору (Анкети-заяви на кредит №4000115 від 20.09.2021) сума кредиту становила 5 800,00 грн., строк кредиту: 15 днів (до 05.10.2021), комісія за надання кредиту: 10% одноразово від суми кредиту (580 грн.), а також процентна ставка в розмірі 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування цим кредитом (1087,50 грн.). Також судом установлено, що первісний кредитор у цій справі ТОВ «МІЛОАН» перерахувало на картковий рахунок відповідачки [PERSON] грошові кошти згідно Кредитного договору №4000115 від 20.09.2021 року в сумі 5 800,00 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №56786637 від 20.09.2021. Крім того, вищевказані фактичні обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не оспорюються сторонами (їх представниками), а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 цього Закону). Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, Суд виснував про безпідставність доводів позичальника, який покликався на те, що він не підписував кредитний договір у електронній формі та не погоджував його істотні умови, а також про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного кредитного договору, підписаного позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», а за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При цьому, Судом констатовано, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, як комбінація цифр і/або букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Тотожні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, де Суд, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в електронній формі, виснував, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 констатовано, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Відтак, суди встановили, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, особа через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «Гоуфінгоу» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використала для підтвердження підписання кредитного договору. Подібні правові висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20 (суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині). Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21, Суд, встановивши, що оспорювані позивачем відповідні кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року в справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року в справі №757/40396/20 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору. У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідних договорів, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно частини першої статті 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч. 13 ст. 11 цього Закону). Згідно абзацу другого частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Частинами другою і третьої статті 100 ЦПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній корпії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис, а також у паперових копіях електронного доказу, що не вважається письмовим доказом. Згідно частини шостої статті 11 цього Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Відтак, ураховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] ознайомилася та погодився із умовами електронного Кредитного договору №4000115 від 20.09.2021 року (Анкета-заява на кредит №4000115 від 20.09.2021 та Договір про споживчий кредит №4000115 від 20.09.2021 (індивідуальна частина), який відповідачка [PERSON] підписала одноразовим ідентифікатором «F81183» через отримане нею від ТОВ «МІЛОАН» електронне повідомлення 20.09.2021 року на свій мобільний телефон [NUMBER] у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», згідно якого відповідачка підтвердила прийняття умов вказаного Кредитного договору шляхом використання нею одноразового ідентифікатора «F81183», а також отримала у первісного кредитора грошові кошти в розмірі 5 800,00 грн. шляхом перерахування ТОВ «МІЛОАН» цих коштів на картковий рахунок відповідачки MASTERCARD № [NUMBER] , що підтверджується долученим до позовної заяви і наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №56786637 від 20.09.2021. Крім того, як установлено судом, що вищевказані фактичні обставини не оспорюються сторонами (зокрема, не заперечується відповідачкою та її представником), а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Як убачається із матеріалів справи, що 15 грудня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та наступним кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу №15/12-2021-22, згідно якого первісний кредитор ТОВ «Мілоан» відступив права вимоги за вищевказаним Кредитним договором №4000115 від 20.09.2021 року на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке у свою чергу на підставі Договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року відступило право вимоги за вказаним кредитом на користь позивача ТОВ «Коллект-Центр», яке відповідно набуло право вимоги до відповідачки [PERSON] згідно Договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023, де сума заборгованості перед новим кредитором становить 45 432,50 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5800 грн.; заборгованість за відсотками 39052,50 грн.; заборгованість за нарахованими комісіями в сумі 580 грн. Із долученого представником позивача витягу з Реєстру боржників до Договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 слідує, що попередній кредитор ТОВ «Вердикт Капітал» передало позивачу ТОВ «ФК «Коллект-Центр» заборгованість [PERSON] (порядковий номер боржника у Реєстрі за №18823) за Кредитним договором №4000115 від 20.09.2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 45 432,50 грн., а відтак позивач набув статусу нового кредитора відповідача за вищевказаним Кредитним договором №4000115 від 20.09.2021, укладеного між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та відповідачкою [PERSON] . Разом із тим, як убачається із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості [PERSON] від 15.12.2021, що первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» перед відступленням права вимоги за спірним кредитом на користь ТОВ «Вердикт Капітал», що первісним кредитором обчислення заборгованості [PERSON] в частині нарахування процентів проведено згідно Кредитного договору №4000115 від 20.09.2021 року в наступному порядку: в межах 15 - денного строку (20.09.2021-05.10.2021) згідно п. 1.5.2 цього Договору (тобто 1,25% від фактичного залишку кредиту), а за наступні періоди (06.10.2021-15.12.2021) згідно п. 1.6 (стандартна процентна ставка кредитування - 5% від фактичного залишку кредиту), п. 2.3.1.2 цього Договору (тобто щодо пролонгації цього Договору). Так, пунктом 2.3.1.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6 цього Договору, тобто 5% від фактичного залишку кредиту. Однак, аналізуючи приписи пункту 2.3.1.2 Кредитного договору в сукупності з іншими умовами цього Договору та Графіком платежів, а також попередньо (індивідуально) узгодженими умовами у Анкеті-заяві, можна дійти висновку про те, що наведені у п. 2.3.1.2 Кредитного договору умови є суперечливими, оскільки як попередньо узгодженими між сторонами до підписання цього Договору умовами, так і самим Кредитним договором (пунктами 1.3, 1.4 Кредитного договору) разом із Графіком платежів, чітко визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит та сплатити проценти за користування кредитом строком до 05.10.2021 року. При цьому, підсумовуючи наведене, суд вважає, що положення пункту 2.3.1.2 Кредитного договору слід тлумачити на користь відповідачки, оскільки такі є нечіткими та суперечать висловленій відповідачем волі щодо умов цього Договору. Крім того, суд вважає безпідставними застосування позивачем до спірних правовідносин положень п. 4.2 Кредитного договору щодо нарахування іншого розміру процентів за користування кредитом в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України (у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України), оскільки цим пунктом Кредитного договору встановлено, що обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає лише після відповідної вимоги кредитодавця, а жодних належних і допустимих доказів цьому представником позивача до суду не надано. Подібна правова позиція викладена у постанові колегії суддів Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в справі №443/558/24 (у спорі щодо стягнення заборгованості за тотожним по змісту типовому Договорі про споживчий кредит №4570819 від 12.05.2021, розробленому та використовуваному ТОВ «МІЛОАН» при наданні фінансового інструменту), де суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», як набувача права вимоги до цього боржника на підставі Договору відступлення прав вимог №07Т від 13.09.2021, заборгованості за кредитом. При цьому, судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до п. 2.3.1.2 Кредитного договору №4570819 від 12.05.2021 позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в пункті 1.6 договору. Однак врахувавши, що у п. 1.3, п. 1.4 цього Кредитного договору визначено, обов`язок позичальника повернути кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитом 11.06.2021, суд дійшов висновку, що умовами кредитного договору не було передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку дії договору, а тому правильно визначив до стягнення з відповідача на користь позивача саме узгоджений сторонами кредитного договору розмір процентів, що становить 5280,00 грн, а також комісії в розмірі 1400,00 грн згідно п. 1.5.1 Кредитного договору. Враховуючи викладене, перевіривши умови кредитного договору щодо розміру та порядку нарахування відсотків по договору, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність нарахування відсотків за користування кредитом в межах визначеного договором строку кредитування, розмір яких добровільно погоджено нею під час укладання Кредитного договору. Також, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто, право первісного кредитора (ТОВ «МІЛОАН») нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору (тобто, після 05.10.2021). Відтак, суд вважає, що починаючи із 06.10.2021 року, первісний кредитор не вправі нараховувати спірні проценти за користування кредитом. Відтак, за умовами Договору про споживчий кредит №4000115 від 20.09.2021 року сторони погодили строк його дії до 05.10.2021 року. Отже, починаючи із зазначеної дати, нарахування процентів за користування кредитом є необґрунтованим. Більше того, що правова підстава, визначена п. 4.2 Кредитного договору, на яку покликається представник позивача, прямо передбачає, що обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає лише після відповідної вимоги кредитодавця, однак жодних належних і допустимих доказів цьому представником позивача до суду надано не було. Крім того, суд вважає безпідставним нарахування позивачем процентів за спірним кредитом поза межами строку кредитування згідно частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та забезпечується в охоронних правовідносинах щодо прав та інтересів позивача. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, де Судом зроблено висновок, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року в справі №910/4518/16 зазначила, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відтак, суд вважає помилковими доводи представника позивача щодо правомірності нарахування процентів за користування кредитом після спливу строку дії Кредитного договору та застосування до такого нарахування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, і відповідно, суд погоджується із доводами представника відповідачки щодо суперечності нарахування позивачем розміру заборгованості по процентах за користування кредитом після спливу строку Договору про споживчий кредит №4000115 від 20.09.2021 року (тобто, після 05.10.2021) правовим позиціям Верховного Суду, зокрема, вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, а покликання представника позивача на п. 4.2 Кредитного договору, як правову підставу для нарахування процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України, не може застосовуватися у спірних правовідносинах, оскільки відповідний обов`язок позичальника по сплаті таких процентів поставлено у залежність після відповідної вимоги кредитодавця, якої не було. Крім того, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Отже, ураховуючи приписи п. 1.3, п. 1.4 Кредитного договору, якими визначено обов`язок позичальника (відповідачки [PERSON] ) повернути кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитом до 05.10.2021, суд приходить до переконання, що умовами Кредитного договору не було передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку дії цього Договору, а тому вважає, що із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 5800 грн., а також узгоджений сторонами Кредитного договору розмір процентів в сумі 1087,50 грн., що відповідає припису п. 1.5.2 цього Договору та комісії в розмірі 580 грн., що відповідає припису п. 1.5.1 Кредитного договору, а всього із відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом на загальну суму 7467,50 грн. Крім того, представником позивача в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідачки витрат зі сплати судового збору в сумі 3028 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн. Приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн., а тому враховуючи часткове задоволення цього позову (7467,50/45432,50 х 100% = 16,44%), сплачений позивачем судовий збір у сумі 3028 грн. підлягає стягненню із відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 497,80 грн. (3028х16,44%). Разом із тим, суд вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000 грн. підлягають до часткового відшкодування, виходячи із таких мотивів. Зокрема, частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як убачається із матеріалів справи, що 02.01.2023 року між позивачем ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» укладено Договір про надання правової допомоги №02-01/2023. Відповідно до Витягу з Акту №2 про надання юридичної допомоги, складеного 08.03.2024 року згідно Договору про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023 року, позивач отримав від адвокатського об`єднання в справі до відповідачки [PERSON] такі послуги: надання усної консультації з вивченням документів - кількістю 2 год., вартістю 2000 грн. за 1 год., що становить 4000 грн.; складання позовної заяви кількістю 3 год., вартістю 3000 грн за 1 год., що становить 9000 грн.; а загальна вартість наданих послуг складає 13000 грн. Однак, суд констатує, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг; витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони чи публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до Додаткової постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц фактично констатовано право суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Зокрема, розподіляючи витрати особи на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, колегія суддів самостійно визначила їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. Зокрема, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання відзивів на касаційну скаргу та значимості таких дій у справі, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, а на користь третьої особи - 1500 грн. Відтак, аналізуючи вищенаведені фактичні обставини справи, релевантне законодавство та судову практику його застосування, із огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, зокрема: участі представника позивача - адвоката Змієвської Т.П. у декількох судових засіданнях у справі (у режимі ВКЗ), підготовки та подання нею до суду заяв і клопотань, однак позовна заява, письмові пояснення та відповіді на додаткові пояснення були підписані та подані до суду посадовами особами ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» ( Мостовенко О.І. , Ткаченко М.М. ), а тому суд приходить до переконання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу із 13000 грн. до суми в розмірі 10000,00 грн. та, ураховуючи приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, вищевказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1644,00 грн. (10000х16,44%). Ураховуючи викладене, та

Outcome: partial