Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У жовтні 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 202700,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 23.08.2018 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 199500,00 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредиту. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим станом на 12.09.2019 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 263 589,81 грн, з яких: 202 700,00 грн - заборгованість за кредитом; 55 685,62 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5204,19 грн - заборгованість за пенею та комісією. При цьому, позивач вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, позивачем визначено заборгованість за кредитом у розмірі 202700,00 грн, яка складається з тіла кредиту. Представник позивача вказує, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк», а тому просить задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором. Ухвалою судді Чулупа О.С. від 27.12.2019 року дану цивільну справу направлено до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області за підсудністю, на підставі ч.9 ст. 28 ЦПК України. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15.07.2020 року у даній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03.08.2020 року від представника [PERSON] - адвоката Балашова О.В. надійшов зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування зустрічного позову вказав наступне. З метою підтвердження укладення Договору АТ КБ «Приватбанк» надав до первісного позову в якості доказу, 4 Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку №б/н від 23.08.2018 р. Жодної з цих Анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку №б/н від 23.08.2018 р. [PERSON] не підписувалось. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг станом на 01.08.2018 р. для отримання кредитної картки в АТ КБ «Приватбанк» працівнику банку необхідно встановити особу. Документом для встановлення особи є паспорт. В свою чергу копія паспорта, яка міститься в матеріалах справи та додана АТ КБ «Приватбанк» до первісного позову, завірена [PERSON] 04.12.2015 року, що не відповідає даті укладення спірного договору. Посилаючись на пп.6 п. 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 795 від 03.10.2018, представник відповідача, позивача за зустрічним позовом вказує, що на момент укладення спірного договору 23.08.2018 року паспорт громадянина України [PERSON] відповідно до норм діючого законодавства був недійсним, оскільки не містив вклеєну його фотокартку після досягнення ним 45-ти річного віку, тому [PERSON] взагалі був позбавлений можливості на укладення будь-яких правочинів, які потребують встановлення його особи. Отже, [PERSON] 23 серпня 2018 року до АТ КБ «Приватбанк» не звертався, жодної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку №б/н від 23.08.2018 р не підписував, кредитної карти не отримував та відповідно коштами, які були в наявності на кредитній карті з кредитним лімітом 199500 грн, не користувався. Окрім того Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку №б/н від 23.08.2018 р. не відповідає вимогам пп. 2.1.1.2.1. п. 2.1.1.2. (Умови обслуговування) 2.1.1 (Кредитни картки) розділ 2 Умов та Правил надання банківських послуг, які діяли станом на 23.08.2018 рік, а саме «для надання послуг Банк видає Клієнту Картку. Її тип визначено в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка є невід`ємною частиною договору між Банком та Клієнтом. Датою укладення Договору є дата отримання картки, зазначена в Анкеті-заяві. Договір укладається строком на двадцять років. При цьому Сторони узгодили, що строк договору спливає в останній день відповідного місяця останнього року дії строку договору. В анкетах-заявах, наданих АТ КБ «Приватбанк» такої інформації не міститься. Отже, адвокат Балашов О.В. стверджує, що [PERSON] не підписуючи жодних спірних договорів, не здійснив свого волевиявлення щодо укладення кредитного договору та погодження з умовами банку, відповідно кредитну карту не отримував та кредитними коштами не користувався. За такого, просив визнати недійсним кредитний договір №б/н від 23.08.2018 р., укладений у вигляді Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку №б/н від 23.08.2018 р. між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09.09.2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у справі № 470/9000/19 зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним із вимогами за первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 12.10.2020 року від представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Єрмолова Є.М. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказав, що вимоги зустрічного позову є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки обставини, викладенні в зустрічному позові не підтвердженні належними доказами та спростовуються наданими банком доказами, в тому числі, випискою по картковому рахунку [PERSON] , з якої вбачається, що останній користувався кредитними коштами та до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом. Крім того, представник АТ КБ «Приватбанк» вказує, що посилання відповідача, позивача за зустрічним позовом, про недійсність паспорта [PERSON] , доданого до Анкети-заяви, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки на дату оформлення кредиту останній не досяг 45-ти річного віку. За такого, враховуючи вищевказане, представник позивача, відповідача за зустрічним позовом, просив задовольнити вимоги первісного позову, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, в зв`язку з його необгрунтованостю. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03.11.2020 року справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, передано за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва на підставі заяви [PERSON] за його місцем проживання та реєстрації в [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2020 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 07.12.2020 року суддею Черенковою Н.П. прийнято до свого провадження вказану цивільну справу, ухвалено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 04.01.2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк» - Савіхіної А.М. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. Ухвалою суду від 13.05.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, визнано обов`язковою явку у судове засідання представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та відповідача [PERSON] . 12.10.2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк» - Шевченка А.О. надійшло пояснення по справі, в яких вказує про необгрунованість заперечень, викладених у зустрічному позові, оскільки докази, надані Банком, підтверджують, що [PERSON] отримав кредитні кошти та користувався ними, а саме: в Анкеті-заяві останній вказав номер телефону, через який заходив в мобільний додаток «Приват24», точно такий же номер [PERSON] зазначений і зустрічному позові, а з виписки по картковому рахунку вбачаються фінансові операції у вигляді перерахування коштів на ім`я [PERSON] , що підтверджує користування ним грошовими коштами. Судові засідання неодноразово відкладалися, в зв`язку з неявкою сторін, а також надходження клопотань про відкладення розгляду справи. 29.03.2023 року від представника АТ КБ «Приватбанк» - Шевченка А.О. надійшло пояснення по справі, до яких додано копію паспорту [PERSON] , який був ним наданий Банку для проведення ідентифікації для видачі кредиту та який був чинним на той момент, оскільки [PERSON] не досягнуто було 45-ти річного віку. Судові засідання неодноразово відкладалися, в зв`язку з неявкою відповідача або його представника, а також надходження клопотань представника відповідача про відкладення розгляду справи. В судове засідання 12.11.2024 року сторони не з`явилися. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом АТ КБ «Приватбанк» - [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі, у задоволенні вимог зустрічного позову просив відмовити. Відповідач до судового засідання не з`явився, від його представника - адвоката Петрини О.В. надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності відповідача та його представника. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Щодо первісного позову. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що 23.08.2018 між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано анкету- заяву №б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, згідно якої, відповідач підтвердив свою згоду з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між Відповідачем і банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банка, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку. Відповідач зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку . До кредитного договору банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та тарифи обслуговування кредитних карт. Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] відповідачу 03.09.2018 року встановлено кредитний ліміт у сумі 100 000,00 грн., 07.09.2018 року кредитний ліміт збільшено до 199 500,00 грн. Відповідно до довідки за кредитним договором від 23.08.2018 [PERSON] було надано наступні кредитні картки № [NUMBER] термін дії до 11/20; № [NUMBER] термін дії до 08/21. Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за договором про надання банківських послуг, станом на 12.09.2019 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 263589,81 грн, з яких: 202 700,00 грн - заборгованість за кредитом; 55 685,62 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5204,19 грн - заборгованість за пенею та комісією. Разом з тим, позивач просив стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 202700,00 грн, що є його правом, оскільки кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Відповідно до виписки з особового рахунку [PERSON] за договором №б/н, за період з 03.09.2018 року по 16.01.2019 року ним активно використовувалися кредитні кошти та здійснювалися грошові операції, зокрема зняття готівки та перерахування грошей на іншу картку. Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 р. № 75 виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року по справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 року по справі № 760/7792/14-ц, від 22 квітня 2024 року по справі № 559/1622/19. Крім того, до позовної заяви доданий розрахунок заборгованості, який підтверджує факт отримання грошових коштів, рух кредитних коштів та погашення заборгованості. Вказаний розрахунок складений відповідно вимог до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Оскільки нормативно-правовими актами, в тому числі актами Національного Банку України, не затверджено зразок «Розрахунку заборгованості кредитним договором», тому розробка такого документу такого типу віднесена до компетенції кожної банківської установи. За таких обставин, долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості є формою, встановленою банком, мета якого фіксування кредитної заборгованості позичальника. Враховуючи правовий висновок Верховного Суду у постанові від 17.12.2020 по справі 278/2177/15-ц, суд визнає наданий банком розрахунок заборгованості належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України. За такого, судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконав, не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим має заборгованість по кредитному договору в розмірі 202 700,00 грн, що є загальним залишком заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту). Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором Банк зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. У постанові Верховного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113 св18) зазначено, що: « колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року). Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». Зважаючи на вищевикладене позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову. Обґрунтовуючи зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, [PERSON] посилався на те, що він 23 серпня 2018 року до АТ КБ «Приватбанк» не звертався, жодної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку №б/н від 23.08.2018 р не підписував, кредитної карти не отримував та відповідно коштами, які були в наявності на кредитній карті з кредитним лімітом 199500 грн, не користувався. А також вказав, що кредитний договір оформлений на підставі недійсного паспорта, в якому відсутня вклеєна фотокартка особи, яка досягла 45-ти річчя. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно з частинами першою, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Відповідна правова позиція викладені ВСУ в постанові від 23.12.2015 р. у справі № 6-845цс15. Судом встановлено, що в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в Анкеті-заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та тарифах, паспорту споживчого кредиту. Таким чином, між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Анкет-заява, Умови та Правила надання банківських послуг та тарифи, з якими позичальник ознайомлений, паспорт споживчого кредиту, про що свідчить підпис в заяві. Позивачем за первісним позовом надана до суду копія анкети-заяви від 23.08.2018 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Посилання відповідача, позивача за зустрічним позовом, про те, що кредитний договір укладений на підставі недійсного паспорта громадянина України, суд вважає безпідставними, оскільки кредитний договір, складовими якого виступають Анкет-заява, Умови та Правила надання банківських послуг та тарифи, підписаний сторонами 23.08.2018 року коли [PERSON] , який народився [INFO] , ще не виповнилося 45 років, а тому паспорт, який був наданий кредитору для ідентифікації особи відповідав чинному законодавству. Крім того, суд звертає увагу на те, що при підписанні вищевказаних документів [PERSON] було вказано його фінансовий телефон « [NUMBER] », який використовується для користування його картрахунками та розпорядження грошовими коштами на цих рахунках, в тому числі через електронний кабінет «Приват24». Вказаний фінансовий номер телефону [PERSON] вказував у зустрічній позонній заяві, а також в інших заявах, які він подавав до банку для надання банківських послуг, зокрема в Заяві на підключення послуги «Експерс-платежі». Як вбачається з витягу з «Комплекс Банку «Промінь» про вхід до Приват24», 15.12.2011 р. [PERSON] через фінансовий номер телефону « [NUMBER] » отримав доступ до електронного кабінету «Приват24». У даному витязі вказаний доступ зазначений наступними даними: Дата запису «2011.12.15 23:58:07.096», номер контакта « [NUMBER] », коментар «Успешный вход в Приват24». Таким чином, саме [PERSON] мав доступ до користування та розпорядження своїми рахунками через електронний кабінет «Приват24» 03.09.2018 р. згідно підписаних [PERSON] 23.08.2018 року Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Умов та правил кредитування преміальної картки MC World Black Edition, заяви про актуалізацію анкетних даних по преміальній карті, [PERSON] оформлено преміальну картку MC World Black Edition №5221191100232965. 03.09.2018 р., згідно інформації з витягу «Комплекс Банку «Промінь» про Активацію карти», [PERSON] через фінансовий номер телефону « [NUMBER] » активував картку отриману преміальну картку № [NUMBER] . Крім того, суду надано виписку з карткового рахунку [PERSON] , де чітко прослідковується, що йому було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що останній користувався грошима, здійснював перекази на інші свої рахунки, а також погашав кредит, а отже, його дії свідчать про згоду з умовами кредитування. Крім того, з виписки вбачається, що значну кількість операцій [PERSON] виконував шляхом використання власного електронного кабінету «Приват24», зокрема перерахунок коштів на рахунок [PERSON] , яка згідно, наданої Банком довіренності від 06.04.2018 року, завіреної нотаріусом Назаровою О.С., є представником [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк». За такого, доводи позивача за зустрічним позовом про те, що він не укладав 23.08.2018 року з АТ КБ «Приватбанк» жодних кредитних договорів та не отримував кредтних коштів і не користувався ними, спростовуються вищевказаними доказами. Статтею 628 ЦК України регулюється зміст договорів, надаючи сторонам свободу визначати і погоджувати на свій розсуд умови договорів, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а приписи статей 526, 629 ЦК України встановлюють вимоги щодо обов`язковості зобов`язання в цілому та договору. У пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено судам, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У порушення вищезазначених вимог, [PERSON] не вказано підстави, передбачені ст. 203 ЦК України для визнання договору недійсним та не зазначено докази на підтвердження обставин щодо визнання договору недійсним. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину судом не було встановлено недодержання сторонами вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, правових підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, а отже, у задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також відрізних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення. Сплачений судовий збір у розмірі 3040,50 грн стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк», відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved