Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

В лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Служби безпеки України, про захист честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є: 1. Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену за посиланнями: [INFO] , [INFO] , [INFO] , [INFO] , а саме: «На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] … за ч.2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державіагресору, вчинене за попередньою змовою осіб)». 2. Зобов`язати Службу безпеки України спростувати інформацію, що розміщена за посиланнями: [INFO] , [INFO] , [INFO] , а саме: «На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] … за ч.2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державіагресору, вчинене за попередньою змовою осіб)», та протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, розмістити на своєму вебсайті [INFO] резолютивну частину рішення суду у цій справі. 3. Визнати інформацію, поширену Службою безпеки України за посиланням: [INFO] , [INFO] , [INFO] , не як ствердження про вже існуючі та доведені факти, а викладенням версії слідства, а саме: «Встановлено, що протягом 2022 року лише у вигляді сплати податків і зборів підпорядковані йому підприємства перерахували до бюджету рф близько 6 млрд у гривневому еквіваленті»; «Задокументовано, що підприємства фігуранта, розташовані на території чотирьох країн Центральної Азії та Південного Кавказу, закуповували в росії промислові обсяги спирту та іншу супутню продукцію»; «Під час обшуків в офісних приміщеннях холдингу в Україні виявлено документи та інші речові докази незаконної діяльності на користь країни-агресора», та зобов`язати Службу безпеки України протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, розмістити на своєму веб-сайті [INFO] резолютивну частину рішення суду у цій справі. 4. Визнати неправомірним використання Службою безпеки України фотозображень, належних [PERSON] , розміщених у мережі Facebook в публікації за посиланням [INFO] та мережі Телеграм в публікації за посиланням [INFO] та зобов`язати Службу безпеки України видалити зі своїх сторінок в мережі Інтернет у Телеграм та Facebook за посиланнями: [INFO] фотозображення [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2024 року відкрити провадження у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2024 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (без повідомлення) сторін, в розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2024 року провадження у справі за позовом [PERSON] до Служби безпеки України, про захист честі, гідності та ділової репутації, в частині позовних вимог щодо визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену за посиланнями: [INFO] , [INFO], [INFO] , а саме: «На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] за ч.2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державі-агресору вчинене за попередньою змовою осіб)» та зобов`язати Службу безпеки України спростувати зазначену інформацію протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, шляхом розміщення на веб-сайті [INFO], в Телеграм каналі [INFO] та мережі Facebook [INFO] резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування» - закрито. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] на веб-сайті Служби Безпеки України [INFO] за посиланням [INFO] була опублікована інформація під назвою «За матеріалами СБУ оголошено про підозру алкогольному магнату [PERSON] » наступного змісту дослівно: «Служба безпеки зібрала доказову базу на власника одного з найбільших алкогольних холдингів України [PERSON] , який підозрюється у фінансуванні збройної агресії рф. За даними слідства, незважаючи на повномасштабне вторгнення, його компанії продовжили вести бізнес із країною-агресором. Встановлено, що протягом 2022 року лише у вигляді сплати податків і зборів підпорядковані йому підприємства перерахували до бюджету рф близько 6 млрд у гривневому еквіваленті. Задокументовано, що підприємства фігуранта, розташовані на території чотирьох країн Центральної Азії та Південного Кавказу , закуповували в росії промислові обсяги спирту та іншу супутню продукцію. Під час обшуків в офісних приміщеннях холдингу в Україні виявлено документи та інші речові докази незаконної діяльності на користь країни-агресора. На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] та ще 6 топменеджерам його компаній за ч. 2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державі-агресору, вчинене за попередньою змовою групою осіб). Вирішується питання про накладення арешту на їх приватне і корпоративне майно для передачі в управління АРМА. Розслідування проводили за процесуального керівництва Київської обласної прокуратури. Примітка: відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». Така саме за змістом інформація розміщена на Телеграм каналі СБУ за посиланням [INFO] та на сторінці СБУ в Facebook за посиланням [INFO] та на сторінці СБУ в Facebook разом з інформацією розміщено фото [PERSON] з надписом «ПІДОЗРА». Дозволу на використання своїх фото позивач відповідачу не надавав. На думку позивача, частина зазначеної інформації, що викладена в формі фактичних тверджень, є недостовірною, а саме: «На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] … за ч.2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державіагресору, вчинене за попередньою змовою осіб)». Крім того, на думку позивача, частина інформації, що викладена в формі фактичних тверджень, є викладенням версії слідства, та порушує презумпцію невинуватості, а саме: «Встановлено, що протягом 2022 року лише у вигляді сплати податків і зборів підпорядковані йому підприємства перерахували до бюджету рф близько 6 млрд у гривневому еквіваленті»; «Задокументовано, що підприємства фігуранта, розташовані на території чотирьох країн Центральної Азії та Південного Кавказу, закуповували в росії промислові обсяги спирту та іншу супутню продукцію»; «Під час обшуків в офісних приміщеннях холдингу в Україні виявлено документи та інші речові докази незаконної діяльності на користь країни-агресора». В інформаційному повідомленні СБУ називає [PERSON] «алкогольним магнатом», що є суб`єктивною думкою СБУ, висловленою в формі оціночного судження. Надавати оціночні судження, при розміщенні інформації про оголошення підозри на веб-порталі Служби безпеки України, органи державної влади та їх посадові особи не уповноважені. 29 грудня 2023 року аналогічна інформація розповсюджена на веб-сайті «Україна кримінальна» [INFO] за посиланням [INFO] під назвою «Торговцю горілкою [PERSON] висунуто підозру у фінансуванні російських загарбників». Інформація про власника веб-сайту «Україна кримінальна» та автора інформації відсутня на веб-сайті. В публікації розміщено ряд фото [PERSON] . В інформації є посилання на джерело, яким є Служба безпеки України. Позивач вважає, що розповсюдження серед широкого загалу Інформація про нього є негативною та недостовірною, порушує його особисті немайнові права і завдає таким правам шкоди, порушує презумпцію невинуватості. Позивач для захисту свого особистого права обрав спеціальний спосіб захисту шляхом спростування недостовірної інформації про повідомлення йому про підозру у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України. Позивач вважає, що оспорювана інформація містить твердження про факти, які є предметом доведення у кримінальному провадженні, та які можуть сприяти думці громадськості про вину позивача до того, як її може бути встановлено в законному порядку. Вважає, що за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо позивача, відповідачем в оспорюваній інформації має бути викладено інформацію не як ствердження про вже існуючі та доведені факти, а як версію слідства, якій буде надано оцінку компетентним судом. Використання фотозображень позивача призвело до розголошення його персональних даних третім особам. Позивач вважає необхідним визнати неправомірним використання Службою безпеки України фотозображень, належних йому та розміщених у мережі Facebook та Телеграм без його дозволу, та зобов`язати СБУ видалити ці фотозображення. Поширена відповідачем інформація в значній мірі принижує честь, гідність та ділову репутацію Позивача, які становлять для нього, як порядної людини та успішного бізнесмена - найвищу цінність. У бізнесі, та й взагалі у суспільстві, цінують принциповість, надійність, порядність, а враховуючи поширену відповідачем недостовірну інформацію, позитивні людські та професійні якості позивача ставляться під сумнів, від чого страждає його репутація. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржувана інформація оприлюднена в рамках кримінального провадження в порядку 222 КПК України та з метою інформування громадськості про діяльність СБУ, зміст повідомлення відповідає вимогам чинного законодавства та міжнародним стандартам щодо порядку і обсягу оприлюднення інформації про відомості досудового розслідування. До того ж, спірні повідомлення ґрунтуються на фактичних даних, викладені з певною обачністю та розсудливістю, стилістика викладу та мовні обороти в повідомленнях не дають можливості констатувати вину [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, а лише повідомляють про зібрану слідчими доказову базу та повідомлення [PERSON] про підозру, відповідно до презумпції невинуватості розміщено в повідомлення розміщена примітку з посиланням на статтю 62 Конституції України. Оскаржувана інформація стосується виключно кримінального провадження, проте позивачем не надано доказів її недостовірності, невірності чи неправдивості. Твердження позивача, що спірна інформація вказана як існуючі та доведені факти не відповідає дійсності, оскільки повідомлення містить фактичні дані досудового розслідування. [PERSON] являється публічною особою його фотозображення знаходяться у відкритому доступі, на сторінках в соціальних мережах розміщенні без обмеження кола користувачів, крім того, позивач постійно приймає участь в різних заходах публічного характеру, тобто всі вказані дії свідчать про публічність особи позивача та правомірність використання його фотозображення. Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що слідчим не виконано всіх процесуальних дій для вручення повідомлення про підозру: не проведено встановлення особи, якій повинно бути вручене повідомлення про підозру; не повідомлено особі про її процесуальні права, не роз`яснена їх суть, про що свідчить відсутність розписки; не проведена фактична передача письмового повідомлення про підозру; не отримано розписки про те, що позивачу вручене письмове повідомлення про підозру, не вручене ніяким засобом повідомлення про підозру та повістки про виклик. Твердження представника СБУ про те, що позивач є публічною особою, не підтверджується ніякими доказами, які можуть бути дослідженні в суді під час розгляду справи по суті. [PERSON] не є політичним діячем або посадовою особою, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівня. Інформація про повідомлення про підозру позивачу, розміщена на веб-сайті державного органу - Служби Безпеки України, не являється громадською критикою у засобах масової інформації. Відповідач подав до суду заперечення на відповідь відзив. Позивач подав до суду додаткові пояснення. Позивач подав до суду заяву про зміну предмет позову, в якій просив суд: 1. Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену за посиланнями: [INFO] [INFO] , а саме: «На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] … за ч.2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державіагресору, вчинене за попередньою змовою осіб)» та зобов`язати Службу безпеки України спростувати зазначену інформацію протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, шляхом розміщення на веб-сайті [INFO], в Телеграм каналі [INFO] та мережі Facebook [INFO] резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування». 2. Визнати інформацію, поширену Службою безпеки України за посиланням: [INFO] [INFO] , не як ствердження про вже існуючі та доведені факти, а викладенням версії слідства, а саме: «протягом 2022 року лише у вигляді сплати податків і зборів підпорядковані йому підприємства перерахували до бюджету рф близько 6 млрд у гривневому еквіваленті»; «підприємства фігуранта, розташовані на території чотирьох країн Центральної Азії та Південного Кавказу, закуповували в росії промислові обсяги спирту та іншу супутню продукцію»; «Під час обшуків в офісних приміщеннях холдингу в Україні виявлено документи та інші речові докази незаконної діяльності на користь країни-агресора», та зобов`язати Службу безпеки України протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, розмістити на своєму веб-сайті [INFO], в Телеграм каналі [INFO] та мережі Facebook [INFO] резолютивну частину рішення суду у цій справі. 3. Визнати неправомірним використання Службою безпеки України фотозображень [PERSON] , розміщених у мережі Facebook в публікації за посиланням [INFO] та мережі Телеграм в публікації за посиланням [INFO] , та зобов`язати Службу безпеки України видалити зі своїх сторінок в мережі Інтернет у Телеграм та Facebook за посиланнями [INFO] , [INFO] фотозображення [PERSON] . 4. Визнати такою, що порушує немайнове право [PERSON] на використання імені, інформацію під назвою «За матеріалами СБУ оголошено про підозру алкогольному магнату [PERSON] », що розміщена на веб-сайті СБУ - [INFO] за посиланням [INFO] на сторінці СБУ в Телеграм каналі [INFO] та на сторінці СБУ в Facebook за посиланням [INFO] а саме: «Служба безпеки зібрала доказову базу на власника одного з найбільших алкогольних холдингів України [PERSON] , який підозрюється у фінансуванні збройної агресії рф. За даними слідства, незважаючи на повномасштабне вторгнення, його компанії продовжили вести бізнес із країною-агресором. Встановлено, що протягом 2022 року лише у вигляді сплати податків і зборів підпорядковані йому підприємства перерахували до бюджету рф близько 6 млрд у гривневому еквіваленті. Задокументовано, що підприємства фігуранта, розташовані на території чотирьох країн Центральної Азії та Південного Кавказу , закуповували в росії промислові обсяги спирту та іншу супутню продукцію. Під час обшуків в офісних приміщеннях холдингу в Україні виявлено документи та інші речові докази незаконної діяльності на користь країни-агресора. На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] та ще 6 топменеджерам його компаній за ч. 2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державі-агресору, вчинене за попередньою змовою групою осіб). Вирішується питання про накладення арешту на їх приватне і корпоративне майно для передачі в управління АРМА. Розслідування проводили за процесуального керівництва Київської обласної прокуратури. Примітка: відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду», та зобов`язати Службу безпеки України видалити з зазначених посилань інформацію, яка порушує право на використання імені [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбулось 19.11.2024 року, представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні, яке відбулось 19.11.2024 року, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалося технічним засобом. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд встановив. Судом встановлено, що 29 грудня 2023 року на веб-сайті Служби Безпеки України [INFO] за посиланням [INFO] була опублікована інформація під назвою «За матеріалами СБУ оголошено про підозру алкогольному магнату [PERSON] » наступного змісту: «Служба безпеки зібрала доказову базу на власника одного з найбільших алкогольних холдингів України [PERSON] , який підозрюється у фінансуванні збройної агресії рф. За даними слідства, незважаючи на повномасштабне вторгнення, його компанії продовжили вести бізнес із країною-агресором. Встановлено, що протягом 2022 року лише у вигляді сплати податків і зборів підпорядковані йому підприємства перерахували до бюджету рф близько 6 млрд у гривневому еквіваленті. Задокументовано, що підприємства фігуранта, розташовані на території чотирьох країн Центральної Азії та Південного Кавказу , закуповували в росії промислові обсяги спирту та іншу супутню продукцію. Під час обшуків в офісних приміщеннях холдингу в Україні виявлено документи та інші речові докази незаконної діяльності на користь країни-агресора. На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] та ще 6 топменеджерам його компаній за ч. 2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державі-агресору, вчинене за попередньою змовою групою осіб). Вирішується питання про накладення арешту на їх приватне і корпоративне майно для передачі в управління АРМА. Розслідування проводили за процесуального керівництва Київської обласної прокуратури. Примітка: відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». Така саме за змістом інформація розміщена на Телеграм каналі СБУ за посиланням [INFO] та на сторінці СБУ в Facebook за посиланням [INFO] та на сторінці СБУ в Facebook разом з інформацією розміщено фото [PERSON] з надписом «ПІДОЗРА». Дозволу на використання своїх фото позивач відповідачу не надавав. На думку позивача, частина зазначеної інформації, що викладена в формі фактичних тверджень, є недостовірною, а саме: «На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] … за ч.2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державіагресору, вчинене за попередньою змовою осіб)». Крім того, на думку позивача, частина інформації, що викладена в формі фактичних тверджень, є викладенням версії слідства, та порушує презумпцію невинуватості, а саме: «Встановлено, що протягом 2022 року лише у вигляді сплати податків і зборів підпорядковані йому підприємства перерахували до бюджету рф близько 6 млрд у гривневому еквіваленті»; «Задокументовано, що підприємства фігуранта, розташовані на території чотирьох країн Центральної Азії та Південного Кавказу, закуповували в росії промислові обсяги спирту та іншу супутню продукцію»; «Під час обшуків в офісних приміщеннях холдингу в Україні виявлено документи та інші речові докази незаконної діяльності на користь країни-агресора». В інформаційному повідомленні СБУ називає [PERSON] «алкогольним магнатом», що є суб`єктивною думкою СБУ, висловленою в формі оціночного судження. Надавати оціночні судження, при розміщенні інформації про оголошення підозри на веб-порталі Служби безпеки України, органи державної влади та їх посадові особи не уповноважені. 29 грудня 2023 року аналогічна інформація розповсюджена на веб-сайті «Україна кримінальна» [INFO] за посиланням [INFO] під назвою «Торговцю горілкою [PERSON] висунуто підозру у фінансуванні російських загарбників». Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Даючи офіційне тлумачення положень частини першої, другої статті 32 у системному зв`язку з частиною другою статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України в рішення від 20.01.2012 у справі №1-9/2012 (№2-рп/2012) дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державною, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Стаття 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин, як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №756/4720/20. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не місять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання. Що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У постанові Верховного Суду від 09.10.2023 у справі №523/19505/21 викладено висновок про те, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вони фактичним твердженням, чи оціночним судженням». Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночним судженням, а не констатації фактів. Судження - це те ж саме, що й думка висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напрямку, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночним судженням, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика оцінка вчинків вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №759/16306/21-ц. Крім того, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що входить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню (постанова Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №638/12898/19). У постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 758/12586/15 зазначено, що право на недоторканість ділової репутації та честь ї гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена з «явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи не правдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позиції політичних лідерів, інших публічних осіб. У рішенні у справі «Ляшко проти України» (Lyashko v. Ukraine) заява №21040/02 п.1, 2 від 10.08.2006) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Крім того, суд вважає необхідним звернути увагу, що позивач є публічною особою, а тому суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, ураховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схвалену 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Також, статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій осіб. ЄСПЛ в рішенні «Axel Springer AG проти Німеччини» ( (Axel Springer AG v. Germany) №39954/08 п. 83 від 07/02/2012) витлумачив щоб підпадати під дію статті 8 Конвенції, замах на репутацію особи повинен досягти певного рівня серйозності та завдати шкоди праву на повагу до приватного життя. Крім того, суд підкреслив, що стаття 8 Конвенції не може використовуватися як підстава для скарги на шкоду, завдану репутації, яка була передбачуваною наслідком власних дій особи, таких, наприклад, який скоєння кримінального правопорушення ( «Сідабрас і Джяутас проти Литви» Sidabras and Dziautas v. Lithuania заяви №55480/00 та №59330/00 ЄСПЛ 2004-VIII). Роль чи функції зацікавленої особи та характер діяльності, які є темою публікації і/чи фотографії, є ще одним важливим критерієм, пов`язаним із публічним інтересом. У зв`язку з цим має розмежування між приватними особами і особами, які діють в публічному контексті політичні або громадські діячі. Відповідно в той час як приватна особа, невідома громадськості, може вимагати особливо захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland) заява №14991/02 від 14.06.2005). Принципова відмінність має бути зроблена між фактами публікації, здатними зробити внесок у дискусію і демократичному суспільстві, пов`язаною з публічними особистостями та відомостями про приватне життя особи, яка не є такою («Ганновер проти Німеччини» (Von Hannover v. Germany) заяви № 40660/08 and № 60641/08 від 07.02.2012). У рішенні у справі «Лінгенс проти Австрії» ( (Lingens v. Austria)заява № 12/1984/84/131 від 08.07.1986) ЄСПЛ розрізнив факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ зазначив, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». У рішенні ЄСПЛ у справі «Сіреджук проти України» ((Siredzhuk v. Ukraine) заява №16901/03 від 21.01.2016 п. 81) нагадав, що критерії необхідності в демократичному суспільстві вимагає встановлення того, чи відповідало втручання «нагальній суспільній потребі» чи було це втручання пропорційним переслідуваній легітимній меті та, чи були доводи, надані національним органами на його виправдання відповідними та достатніми. Завданням Суду при виконання своєї наглядової функції полягає не в тому, що підмінити собою компетентні національні суди, а в тому, щоб переглянути чи застосовували національні органи влади стандарти, які б відповідали принципам, втіленим у статті 10 Конвенції, та чи покладались вони у цьому контексті на належну оцінку відповідних фактів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім того, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики (висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.01.2023 року у справі № 761/33563/20 та від 10.01.2024 у справі 761/21058/21). Відповідно до відкритих джерел інформації [PERSON] є бізнесменом, входить у ТОП-30 найбагатших людей України за версією журналу ForbesУкраїна, голова наглядової ради холдингу Global Spirits, власник та ведучий проєкту Big Money. Суд враховуює, що станом на лютий 2024 року у [PERSON] 231399 підписників на сторінці « [PERSON] » у Facebook та на сторінці Instagram «[INFO]» 719 тис. читачів, канал Big Money на YouTube налічує 840 тис. користувачів, що підтверджено представником позивача у судовому засіданні, та відповідно підтверджує публічність фігури позивача. Крім того, у відкритих джерелах міститься інформація біографічних даних в яких вказано інформацію в розділах громадська/суспільна діяльність [PERSON] , зазначено: депутат Запорізької міської ради, голова тимчасової депутатської комісії з питань Національного заповідника Хортиця, член комісії з питань екології. Президент, співзасновник благодійного фонду Патріот Запоріжжя (заснований у 2005 році). Інформація міститься за наступними посиланнями: а)[INFO] б) [INFO] в) [INFO] Таким чином, оскільки [PERSON] у сенсі Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою як з боку активістів так і пересічних громадян. Враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація мала суспільний інтерес, останній повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду 07.02.2023 у справі № 343/25/21 (провадження № 61-8919св22). З огляду на викладене, та враховуючи те, що [PERSON] є публічною особою, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання такою, що порушує немайнове право [PERSON] на використання імені, не підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» СБУ - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України. Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про Службу безпеки України» СБУ інформує про свою діяльність через засоби масової інформації, шляхом надання відповідей на запити на доступ до публічної інформації та в інших формах у визначеному законодавством порядку. Статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації (в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом), надання інформації за запитами на інформацію. На виконання даного Закону СБУ розроблено Інструкцію про порядок підготовки, погодження та оприлюднення інформації про діяльність СБУ, затверджену Наказом ЦУ СБУ від 19.02.2015 № 20 (далі - Інструкція). Відповідно до частини 4 статті 296 ЦК України ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 222 Кримінальний процесуальний кодекс України (далі КПК України) відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Аналогічне положення передбачене пунктом 7 вищезгаданої Інструкції. Зокрема, відомості досудового розслідування оприлюднюються лише за письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Відповідно до усталеної та послідовної практики ЄСПЛ посадові особи мають право інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах виключно через призму «презумпції невинуватості». У рішенні ЄСПЛ «Korban v. Ukraine» (заява №26744/16 від 04.07.2019 п. 230) вказав, що частина 2 статті 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи можуть інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкриваючи інформацію про вручення повідомлень про підозру, затримання та зізнання, якщо вони роблять це розсудливо та обачно. Має значення обране ними формулювання (рішення у справі «Turtyev v. Russia» від 11.10.2016, п. 19). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось просто підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву про те, що особа вчинила злочин, зроблену за відсутності остаточного вироку. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бьомер проти Німечинни» (Bohmer v. Germany) заява №37568/97 від 03.10.2002 року п.п. 54, 56, «Нештяк проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява №65559/01 від 27.02.2007, п.п. 88-89). Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні ЄСПЛ у справі «Шагін проти України» (Shagin v. Ukraine) заява №20437/05 від 10.12.2009), у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення у справі «Дактарас проти Литви» (Dektaras v. Lithuania) заява №40095/98 від 24.11.2000 року, п. 41). Однак, принцип презумпції невинуватості не може перешкодити державним органам інформувати громадськість стосовно кримінального слідства, що триває, але натомість вимагає, аби це робилось якомого тактовніше і у повній відповідності до вимог поважати презумпцію невинуватості («Фатуллаєв проти Азербайджану» (Fatullayev v. Azerbaijan) параграф 159; «Алленет де Рібемонт проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France), параграф 38; «Гарицький проти Польщі» (Garycki v. Poland) параграф 69). Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин за яких заява була зроблена («Каракас в Єсілірмак проти Туреччини» (Karakas and Yesilirmak v/ Turkey заява №43925/985, п. 51). Також ЄСПЛ в своїх рішеннях звернув увагу на те, що слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (рішення у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії» (Ismoilov and Other v. Russia), №2947/06 п. 166 від 24.04.2008). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (рішення у справі Дактараса проти Латвії (Daktaras v. Lithuania) №42095/98 п. 43 від 24.11.2000). У постанові від 22.08.2022 у справі №761/9413/20 Верховний Суд зазначив, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і правом громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Також, справах №757/34493/15, №757/4402/16 судом зауважено, що інформувати громадськість про розслідування певного кримінального провадження не є порушенням принципу презумпції невинуватості. Інформація, яка поширена відповідачем, у силу норми стаття 62 Конституції України не може вплинути на право позивача вважатися невинуватим, поки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку. Захист честі і гідності у цьому випадку може бути реалізовано шляхом надання іншої точки зору, наприклад шляхом реалізації права на відповідь (постанова Верховного Суду у справі №428/3780/20-ц від 24.03.2021). Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.06.2020 по справі № 333/6816/17 звернула увагу на те, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. Відносини виникли з приводу збирання й оцінки на предмет належності та допустимості доказу, отриманого у кримінальному провадженні. Тому розгляд заявлених вимог як позовних не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства. У позовній заяві стверджується, що оголошена інформація СБУ є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , проте оприлюднена на сайті та у дописі СБУ в соціальних мережах «Facebook», «Telegram». Однак з вказаним твердженням не можна погодитись з огляду на те що, постановою слідчого відповідно до статті 222 КПК України надано дозвіл Пресцентру СБУ розголошувати відомості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42022110000000475 від 30.11.2022. Відповідно до матеріалів кримінального провадження №42022110000000475 від 30.11.2022 за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною другою статті 28, частиною першою статті 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державі-агресору, вчинене за попередньою змовою осіб). Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України [PERSON] за попередньо змовою з громадянами України, а також з іншими невстановленими органом досудового розслідування особами, у період з 24.02.2022 по вересень 2023 року вчинили пособництво державі-агресору, а саме вчинили умисні дії з організації роботи підприємств на території Республіки Грузія та рф, спрямовані на допомогу державі агресору (пособництво), з метою завдання шкоди Україні шляхом передачі інших активів у вигляді грошових коштів, сформованих з податкових зобов`язань та зборів представникам держави-агресора. Досудове розслідування вказаного кримінального провадження здійснювалось слідчими Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, за результатами якого оголошено про підозру та вручено підозру [PERSON] в порядку визначеному нормами кримінального процесу. На думку суду, оскаржувана інформація оприлюднена в рамках кримінального провадження в порядку 222 КПК України та з метою інформування громадськості про діяльність СБУ, зміст повідомлення відповідає вимогам чинного законодавства та міжнародним стандартам щодо порядку і обсягу оприлюднення інформації про відомості досудового розслідування. Доводи позивача про те, що слідчим не виконано всіх процесуальних дій для вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 42022110000000475 від 30.11.2022, суд відхиляє з огляду на те, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача, детектива чи прокурора можуть бути подані до слідчого судді порядку передбаченому статтею 303 КПК України. Крім того, дослідивши спірні повідомлення, суд дійшов висновку, що вони ґрунтуються на фактичних даних, викладені з певною обачність та розсудливістю, стилістика викладу та мовні обороти в повідомленнях не дають можливості констатувати вину [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, а лише повідомляють про зібрану слідчими доказову базу та повідомлення [PERSON] про підозру, відповідно до презумпції невинуватості розміщено в повідомлення розміщена примітку з посиланням на статтю 62 Конституції України. Оскаржувана інформація стосується виключно кримінального провадження. Також, суд звертає увагу, що стороною позивача не доведено протилежного належними, достатніми і допустимими доказами, та не заявлено клопотання про призначення семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи, яка встановлює факт приниження честі, гідності та надання інформації негативного характеру. Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (частина перша статті 84 КПК України). Законодавець визначає докази як фактичні дані, а не факти, адже при розслідуванні та судовому розгляді будь-якого кримінального правопорушення суб`єктами доказування пізнаються обставини, що мали місце в минулому, тому у більшості випадків вони стикаються не з самим фактами, а з відомостями про них, які збереглися у пам`яті людей, або залишили сліди на предметах матеріального світу. Під «фактичними даними», про які йдеться у нормі КПК України розуміється одержання з указаних у законі джерел відомостей про факти, обставини кримінального провадження. Згідно великого тлумачного словника української мови факт (від лат. factum - зроблене) - подія, що відбулася в дійсності, певним чином зафіксована і істинність якої може бути перевірена чи не викликає сумніву в межах дискурсу. Факт існує незалежно від людини, проте саме визнання його як дійсного та вираження істотно залежать від суб`єктивних нашарувань. При доказуванні слідчий, прокурор, слідчий суддя мають справу з відомостями про ці події, явища, що зафіксовані у показання, документах та інших джерелах доказів. Версія (запозичене з середньовічної лат. versi - поворот, зміна, пов`язане з vertere - вертіти, крутити, перевертати, змінювати ) - один із кількох різних переказів, викладів або одне з тлумачень якогось факту, події. У слідчій або судовій діяльності - припущення перебігу вчиненого злочину. За своєю природою версії є різновидом гіпотез тобто припущенням. Формально-логічний і лексичний аналіз змісту оскаржуваних повідомлень дає підстави для висновку, що вся інформація викладена виключно в межах інформування ходу досудового розслідування в рамках кримінального провадження на підставі фактичних даних, які забрані слідчими. Твердження позивача, що спірна інформація вказана як існуючі та доведені факти не відповідає дійсності, оскільки повідомлення містить фактичні дані досудового розслідування. Окрім того, Верховним Судом справах №757/4403/16, №7574395/16-ц, №757/25649/17- ц зроблено висновок, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається виключно у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом. Отже, позовна вимога, про визнання інформації, поширену Службою безпеки України за посиланнями: [INFO] , [INFO] , [INFO] , не як ствердження про вже існуючі та доведені факти, а викладенням версії слідства, не підлягає задоволенню з огляду на те, що з тексту оспорюваної статті вбачається, що автором у заголовку статті конкретно зазначено контекст статті, а саме «За матеріалами СБУ…», крім того, у абзаці другому статті вказано «За даними слідства,…», що вказує на безпідставність даної позовної вимоги, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. ЄСПЛ у рішенні у справі «Ганновер проти Німеччини», (Von Hannover v. Germany) від 07.02.2012 року заяви № 40660/08 та №60641/08), зазначив, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є одним із головних складових особистого розвитку, яке передбачає, передусім, право особи контролювати використання цього зображення, зокрема і не дозволяти його опублікувати. При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів ЄСПЛ наголошує на необхідності враховувати, по-перше внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Зокрема Суд визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалося спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов`язаним із попереднім. У зв`язку з цим потрібно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, у той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов`язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб. Аналіз статті 308 ЦК України дає підстави стверджувати, що, за загальним правилом, фотографія, на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких фізична особа позувала авторові за плату, або ж це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб. В останньому випадку потрібно враховувати, що використання будь-якої інформації, що посягає на приватність особи, має бути виправдана переважаючим публічним інтересом. Для уникнення неправомірного втручання у приватне життя особи потрібно утриматися від публікації відверто особистих фотографій, якщо тільки це безпосередньо не стосується питання публічного інтересу. Законодавство не визначає, як має бути оформлена згода фізичної особи на використання фотографії з її зображенням. Тобто, надаючи оцінку існуванню відповідної згоди, потрібно враховувати, що згода може бути надана у письмовому вигляді, усно, а також у формі мовчазної згоди. Мовчазна згода може проявлятися в тому, що особа знала й бачила, що її знімають на фото чи відеокамеру, але не висловила своїх заперечень щодо проведення зйомок, а також у випадку самостійного розміщення фото чи відеозображення для необмеженого кола користувачів і без зазначення про існування авторських чи суміжних прав на них. Верховний Суд зауважив, що поширення (розміщення) фото у соціальній мережі в Інтернеті без обмеження кола користувачів, які можуть переглядати це фото, є публічним показом фото, яке здійснює ця особа самостійно. Тож використання таких фото є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі було публічним і за згодою особи, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою. У випадку, якщо фото були відкриті лише для певного кола користувачів, то публічного розповсюдження таких фото не було, а отже, їх використання без згоди особи є неправомірним (постанова Верховного Суду від 19.07.2023 у справі №214/11028/21). Отже, як вже зазначалось вище судом, [PERSON] являється публічною особою його фотозображення знаходяться у відкритому доступі, на сторінках в соціальних мережах розміщенні без обмеження кола користувачів, крім того позивач постійно приймає участь в різних заходах публічного характеру, тобто всі вказані дії свідчать про публічність особи позивача та правомірність використання його фотозображення, у зв`язку із чим, позовна вимога про визнання неправомірним використання фотозображень [PERSON] , не підлягає задоволенню. Суд звертає увагу, що позовна вимога про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену за посиланнями: [INFO] [INFO] [INFO] а саме: «На підставі зібраних доказів слідчі Служби безпеки повідомили про підозру [PERSON] … за ч.2 ст. 28, ст. 111-2 Кримінального кодексу України (пособництво державіагресору, вчинене за попередньою змовою осіб)» та зобов`язати Службу безпеки України спростувати зазначену інформацію протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, шляхом розміщення на веб-сайті [INFO], в Телеграм каналі [INFO] та мережі Facebook [INFO] резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування», не розглядалась судом, з огляду на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2024 року провадження в цій частині закрито. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed