Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її батьків [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 30 січня 2013 року їй та її батькам на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 35,8 кв.м. [INFO] помер батько, а [INFO] померла мати. Друга Львівська державна нотаріальна контора листом від 30 липня 2024 року № 595/02-14 відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи це тим, що за життя спадкодавців право власності на квартиру ними не було зареєстровано. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Представник позивача - адвокат Туркас О.І. позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову не заперечив, пояснивши, що позивачка має право на спадщину після смерті її батьків. Суд ухвалив розглядати справу без участі третьої особи, який будучи належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, до суду не з`явився, письмових пояснень до суду не подав, проте матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення. 20 серпня 2024 року ухвалою суду у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання, витребувано в Другій Львівській державній нотаріальній конторі копії матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті батьків позивачки. 17 вересня 2024 року до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи № 68/2023, відкритої після смерті [PERSON] та повідомлення, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася /а.с.34/. 16 жовтня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] батьками позивачки [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] /а.с.17/. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 30 січня 2013 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 35,8 кв.м. /а.с.7/. З довідки ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 09.05.20234 року № 2/1557 убачається, що реєстрація права власності на вказану квартиру за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не здійснювалося /а.с.53/. [INFO] помер [PERSON] /а.с.15/. [INFO] померла [PERSON] /а.с.16/. З довідки ОСББ «Широка 96» від 31 липня 2024 року № 9-24 убачається, що позивач з 12 грудня 1994 року проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , за цією адресою також проживали та були зареєстровані її батьки [PERSON] та [PERSON] до дня їх смерті /а.с.18/. Відповідно до листа Другої Львівської державної нотаріальну контори від 06 листопада 2023 року № 1210/02-14 спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилися /а.с.20/. 27 квітня 2023 року позивачка звернулася до Другої Львівської державної нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини за законом після смерті її матері [PERSON] /а.с.36 зворот/. 30 липня 2023 року [PERSON] звернулася до Другої Львівської державної нотаріальної контори зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини квартири [ADDRESS] після смерті її батьків /а.с.86 зворот/. Друга Львівська державна нотаріальна контора листом від 30 липня 2024 року № 595/02-14 відмовила позивачці у видачі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи це тим, що за життя спадкодавців право власності на квартиру ними не було зареєстровано /а.с.87/. Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Беручи до уваги, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то ідеальна частка кожного з них у вказаному майні становить 1/3 частки. За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частина 1 статті 1226 ЦК України визначає, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відтак умовою для переходу в порядку спадкування права власності на частку у спільному майні є належність спадкодавцеві такої частки. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). Спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] прийняла їх єдина дочка [PERSON] . Інших спадкоємців судом не встановлено. Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України, стаття 66 Закону України «Про нотаріат»), отримання якого є правом спадкоємця, водночас норма частини 1 статті 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частина 2 статті 16 ЦК України визначає основні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права. Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже ураховуючи, що позивачка [PERSON] після смерті її батьків на підставі закону успадкувала 2/3 частки спірної квартири, але не може отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно, і, відповідно, реалізувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна, а іншим шляхом захистити її право на отримання спадщини неможливо, вимоги позову про визнання права власності на успадковане майно суд визнає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Щодо розподілу судових втрат, суд прийшов до наступних висновків. Представник позивачки подала до суду заяву, в якій просить покласти судові витрати на її рахунок. Крім цього, суд вважає, що задоволення позову у даній конкретній ситуації не стосується судових витрат позивача, оскільки за змістом частини 5 стаття 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову стосується саме позовних вимог, а питання розподілу судових витрат є окремим питанням. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд вважає відсутніми правові підстави для покладення на відповідача витрат зі сплати судового збору, що здійснені позивачкою, оскільки при вирішенні в судовому порядку питання права власності на спадкове майно за позивачкою, відповідачем виступає Львівська міська рада не тому, що такою порушуються права позивачки, а тому, що такий орган місцевого самоврядування виступає від імені територіальної громади м. Львова і у разі відсутності спадкоємців або не прийняття спадщини вказаний орган виступає стороною в таких правовідносинах від імені держави, яка в свою чергу дає можливість до захисту приватного права без явного порушення такого кимось. Суд зважає на те, що Львівська міську раду не можна вважати відповідальною за те, що у позивачки відсутні належно оформленні правовстановлюючі документи на майно яке підлягає ним до спадкування та за життя спадкодавця не було визначено його частки у спільному сумісному майні, що по суті і породжує даний спір. Отже, суд не вбачає правових підстав для стягнення будь-яких судових витрат з Львівської міської ради, яка є органом місцевого самоврядування та виступає від імені територіальної громади м. Львова в спірних правовідносинах для можливості особи захистити свої майнові права.

Outcome: approved