Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.12.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений договір, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 8 490,20 грн. із сплатою відсотків в розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком повернення до 14.06.2010 року включно. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим банк вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача борг за договором на загальну суму 38 543,31 грн. та судові витрати по справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17.10.2014 року позов було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" борг за договором №K2XRFO03651093 від 14.12.2007 року на загальну суму 38 543,31 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 385,43 грн. 14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приват Банк» (скорочена назва - ПАТ КБ «Приват Банк») на Акціонерне Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» (скорочена назва - АТ КБ «Приват Банк»). 05.06.2024 року [PERSON] в особі представника - адвоката Мозолевської В.В. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17.10.2014 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.06.2024 року заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17.10.2014 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25.11.2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів та заява про компенсацію судових витрат. Сторони в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у відсутності сторін. Суд вважає за можливим проводити розгляд справи у відсутності сторін по справі та ухвалити рішення. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та надавши їм відповідну оцінку, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії анкети-заяви від 14.12.2007 року відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк». Крім того, 14.12.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений договір №K2XRFO03651093 шляхом підписання анкети - заяви, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 8 490,20 грн. із сплатою відсотків в розмірі 0,12 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом строком повернення до 14.06.2010 року включно. У вказаній анкеті-заяві також зазначено, що відповідач погодився з тим, що ця анкета-заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту, які були надані йому для ознайомлення. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 10.07.2014 року заборгованість відповідача по поверненню кредитних коштів складає 38 543,31 грн., зокрема, 8 207,38 грн. - заборгованість за кредитом; 12,17 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 28 012,17 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до п. 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 811,59 грн. - штраф (процентна складова). Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається зі змісту ч. 3 ст. 203 ЦК України, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 215 названого Кодексу встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Кодексу. Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність вільного волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого недійсним. За змістом ст.ст. 526,530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин - це вольова і правомірна дія, яка безпосередньо спрямована на досягнення правового результату, - на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Для чинності правочину сторонам необхідно дотримуватися загальних і спеціальних вимог. Серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначених у ст. 203 цього Кодексу в частинах третій та п`ятій визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. За вимогами ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у п.8постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись. Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як зазначено відповідачем та підтверджується матеріалами справи, в листопаді 2004 році відповідач під час поїздки в Київському метрополітені втратив свій паспорт та ідентифікаційний код. [PERSON] звернувся до Деснянського районного відділу ДМС із заявою про втрату паспорту. 17.12.2004 року Деснянським РУ ГУ МВС України [PERSON] було видано новий паспорт серія [NUMBER] . До позовної заяви представником позивача долучено копію паспортних даних [PERSON] серія та номер паспорту [NUMBER] , виданий 02 серпня 1995 року, проте фото вклеєно до паспорту іншої особи, не відповідача, що свідчить про шахрайські дії особи, яка знайшла втрачений паспорт відповідача. Відповідно до відомостей із Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві від 08.09.2024 року вказано, що [PERSON] по м. Києву зареєстрованим не значиться. За зареєстрованою адресою: [ADDRESS] відповідач мешкав з 29.07.2003 року по 11.2004 рік, яка зазначена в паспорті серія та номер [NUMBER] , який виданий Прилуцьким РВ УМВС України в Чернігівській області 02.08.1995 року. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади Сухополов`янської територіальної громади № 2023/008213164 від 11.10.2023 року з 14.01.2010 року - [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Наведене свідчить про те, що у [PERSON] дійсним є паспорт серії [NUMBER] , що у суду не викликає сумнівів, отже у відповідача не виникло зобов`язань перед позивачем щодо повернення грошових коштів на підставі договору № K2XRFO03651093 від 14.12.2007 року, оскільки [PERSON] вказаний договір не укладав та не підписував, а також не отримував грошових коштів від АТ КБ «Приват Банк», що позивачем не спростовано та не надано будь-яких інших доказів на підтвердження отримання саме відповідачем грошових коштів за спірним кредитним договором, у зв`язку з чим, підстави для задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст. 67 ЦПК України). Стаття 89 ЦПК України визначає принцип оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує й оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, і ця оцінка повинна спрямовуватись на встановлення обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення. Оцінюючи всі докази, як кожний окремо, так і в їх сукупності, судом встановлено, що договір № K2XRFO03651093 від 14.12.2007 відповідач [PERSON] не підписував, за його отриманням до ПАТ КБ «Приват Банк», не звертався, вказаний кредит було оформлено по недійсному та підробленому документу, а саме по паспорту серії [NUMBER] , виданий 02 серпня 1995 року на ім`я [PERSON] , який було надано позивачем на підтвердження обставин укладення вказаного вище кредитного договору з відповідачем, оскільки дійсним паспортом відповідача є паспорт серії [NUMBER] , який виданий 17.12.2004 року. Враховуючи, що факт отримання коштів відповідачем не підтверджений, а також, враховуючи, що інших доказів на підтвердження обставин укладення 14.12.2007 року договору № K2XRFO03651093 ПАТ КБ «Приват Банк», саме з відповідачем [PERSON] , не надано, суд приходить до висновку про недоведеність, необґрунтованість та безпідставність вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати,пов`язані з розглядом справи,покладаються: уразі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати відшкодуванню не підлягають. Сторона відповідача просила суд у разі відмови у задоволенні позову, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 28 000 грн. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі є витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Представництво інтересів в суді як форма правничої допомоги полягає у сприянні особи у здійсненні нею права на захист, що є способом реалізації нею її прав та обов`язків, у разі неможливості з певних причин взаємодіяти із учасниками правових відносин. Одним із видів представництва є представництво за договором, тобто письмовою угодою, якою особа уповноважує іншу особу представляти її інтереси у правових правовідношеннях, як із судом так і з учасниками судового процесу. Відповідно до п. 2.1.1. Договору про надання правової допомоги № 30/ІАД від 03 червня 2024 року АДВОКАТ зобов`язується за дорученням КЛІЄНТА на умовах та в порядку, передбаченому Договором надати правовому допомогу КЛІЄНТУ бути представником інтересів з усіх питань, які виникають у КЛІЄНТА в усіх органах державної влади, в Деснянському районному суді м. Києва, в усіх державних, приватних установах та організаціях, в усіх судах першої, апеляційної, касаційної інстанцій, а КЛІЄНТ зобов`язується сплатити АДВОКАТУ гонорар за надану правову допомогу, а також у випадку необхідності фактичні витрати, пов`язані з виконанням Договору. Згідно п. 3.2. Договору про надання правової допомоги № 30/ІАД від 03 червня 2024 року КЛІЄНТ зобов`язується прийняти належним чином виконану роботу АДВОКАТА та оплатити її у розмірі та строки, встановлені в даному Договорі. Відповідно до ч. 4.4. Договору про надання правової допомоги № 30/ІАД від 03 червня 2024 року за результатами надання правової допомоги складається Акт приймання - передачі наданої правової допомоги, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті приймання-передачі наданої правової допомоги вказується зміст, обсяг наданої АДВОКАТОМ правової допомоги та розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов Договору, додаткові витрати, які були понесені АДВОКАТОМ понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце). На усну, письмову вимогу КЛІЄНТА, АДВОКАТ може надавати Акт приймання-передачі наданої правової допомоги. Відповідно до Акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 09 жовтня 2024 року за Договором про надання правової допомоги № 30/ІАД від 03 червня 2024 року Сторони домовились, що розмір гонорару Адвоката за надання правової допомоги визначеної цією додатковою угодою становить: 28 000 грн. Крім того, між адвокатом та [PERSON] 09 жовтня 2024 року було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правової допомоги № 30/ІАД від 03 червня 2024 року. Розмір гонорару Адвоката за надання правової допомоги, яка визначена пунктами 1.1., 1.2., 1.3. цієї додаткової угоди становить 28 000 грн. за надання правової допомоги в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором в Деснянському районному суді міста Києва. Отже, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суду разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для відповідача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд дійшов до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 3 000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Outcome: approved