Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

02.10.2024 позивач через свого представника звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість із заробітної плати, яка не була виплачена при його звільненні у сумі 352564,81 грн, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59626,33 грн. В його обґрунтування послався на те, що 20.04.2022 його було прийнято на роботу у ВП «Шахта «Відродження». 19.08.2024\~року він подав заяву на звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв?язку з порушенням законодавства про працю, а саме тривалої невиплати заробітної плати. 20.08.2024\~року наказом № 217-к, його звільнено з роботи. У наказі зазначено, що йому належить компенсація за невикористану відпустку 154 к.д. та здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ч.3 ст. 38 та ст. 44 КЗпП України. 24.09.2024 у відповіді на запит його представника відповідачу зазначено, що залишок заборгованості по заробітній платі станом на 18.09.2024\~року становить\~352564,81 грн. У зв`язку з недоотриманням усіх коштів за час роботи, змушений звернутись за захистом порушеного права у судовому порядку. Ухвалою від 03.10.2024 у справі відкрито провадження. 30.10.2024 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначив, що станом на 13.10.2024 заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена у повному обсязі, а отже позовна вимога щодо стягнення заборгованості із заробітної плати, яка не була виплачена при звільненні у сумі 352564,81 грн, є безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. Також, зазначає, що вина відповідача щодо затримки заробітної плати відсутня, оскільки були наявні форс-мажорні обставини, що виключають відповідальність відповідача за затримку розрахунку, а отже, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також не підлягає задоволенню. У судовому\~засіданні представник\~позивача позовні\~вимоги підтримав\~частково,\~а саме\~в частині\~стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59626,33, оскільки 12.10.2024 заборгованість із заробітної плати, яка не була виплачена при звільненні позивача, сплачена. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у позові, у зв`язку з відсутністю вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні позивача. Вислухавши пояснення\~представників сторін,\~оцінивши докази\~по справі,\~суд дійшов\~ \~ наступного\~висновку. Встановлено, що позивач був прийнятий на роботу на шахту 20.04.2022, згідно з наказом № 104-к від 20.04.2022, виданим ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля». Копією трудової книжки [PERSON] підтверджується, що останній працював з 20.04.2022 по 19.08.2024 на різних посадах ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля» (а.с. 8-9). Із копії наказу №217-к від 20.08.2024, виданого ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля» вбачається, що 19.08.2024 позивача було звільнено з роботи з шахти по ст. 38 КЗпП України (по ініціативі працівника), крім цього, зазначено, що йому належить компенсація за невикористану відпустку 154 к.д. та виплата вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ч.3 ст. 38 та ст. 44 КЗпП України (а.с. 10). Довідкою від 19.09.2024, виданою на адвокатський запит від 05.09.2024, ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля» встановлено, що заборгованість по заробітній платі на дату звільнення [PERSON] становить 396899,78 грн, залишок заборгованості по заробітній платі станом на 18.09.2024 складає 352564,81 грн (а.с. 11), тобто відповідачем не було виплачено заробітну плату, яка належала позивачу при звільненні. Із довідки про доходи №327 від 18.09.2024, виданої ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля» вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1923,43 грн, середньомісячна 41353,75 грн (а.с.12). Згідно із довідкою №3/1.6-03/1070 від 22.10.2024, заборгованість по заробітній платі позивача була погашена повністю 12.10.2024. Проте, позивач просить стягнути заборгованість за період 20.08.2024 по 01.10.2024, що відповідно до розрахунку становить: 1923,43 грн. х 31 день (кількість робочих днів у вказаному періоді) = 59626,33 грн. Відповідно до вимог\~ст.43 Конституції України\~держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як передбачено ч.1\~ст.1 Закону України «Про оплату праці»\~ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності до ч.1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сума середнього заробітку (заробітна плата), належна до сплати працівникові, має бути виплачена у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117\~КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий висновок також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому, беручи до уваги те, що станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу у повному обсязі і представник позивача в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, зняв вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати з розгляду, тому у її задоволенні слід відмовити за безпідставністю. Представник відповідача стверджує, що вина відповідача у заборгованості по сплаті заробітної плати позивачу при звільненні відсутня, а отже, вважає, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки наявні форс-мажорні обставини, що унеможливлюють виконання зобов`язань відповідачем. Відповідно до\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Зважаючи на наведене вище, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про відсутність вини відповідача щодо заборгованості, оскільки ним не подано доказу суду, а саме, сертифікату із засвідченими форс-мажорними обставинами, який підтвердив б наявність обставин непереборної сили. Враховуючи добровільну виплату відповідачем заборгованості по заробітній платі у повному обсязі, крім того, виплачену вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з відповідача в користь позивача слід стягнути 20000 грн. середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Такий розмір стягнення не буде погіршувати матеріального становища сторін. Відтак позов слід задовольнити частково. На підставі приписів ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 406,24грн. судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог про стягнення середнього заробітку.

Outcome: partial