Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-11 00:00:00

У березні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаними позовом, в якому просив позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягувати з неї на його користь аліменти на утримання сина в розмірі 1600 грн. 00 коп., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що рішенням Барського районного суду Вінницької області від 05.05.2022 шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . З червня 2023 року дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем. Весь цей час життям дитини мати не цікавиться, участі у його вихованні та догляді не брала, фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, не виявляє бажання спілкуватися з сином. Всі питання щодо виховання вирішуються батьком самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. На даний час дитина проживає разом з батьком та знаходиться на повному його утриманні. Дані обставини, на переконання позивача, свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] та стягнення з неї аліментів на його утримання. Ухвалою судді від 18.03.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 14). 02.05.2024 судом ухвалено розмістити на веб-порталі судової влади України оголошення про повідомлення відповідачки [PERSON] про розгляд справи та зобов`язано службу у справах дітей Погребищенської міської ради надати до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 22). Ухвалою суду від 30.05.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті та ухвалено розмістити на веб-порталі судової влади України оголошення про повідомлення відповідачки [PERSON] про розгляд справи (а.с. 36). 11.09.2024 судом ухвалено повернутися на стадію підготовчого провадження та витребувати від Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину кордону громадянкою України [PERSON] у період з травня 2023 року по день надання суду відповіді (а.с. 52). Ухвалою суду від 15.10.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 65). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак 30.05.2024 до канцелярії суду подав заяву, в якій просив розгляд цивільної справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 34). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте 01.07.2024 через систему «Електронний суд» до канцелярії суду подала заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити, наслідки позбавлення батьківських прав їй відомі (а.с. 45-47). Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог покладався на розсуд суду. Визнання відповідачкою позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З`ясувавши позиції сторін, заслухавши представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Так судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 23.06.2018 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 05.05.2022 був розірваний, що підтверджується копією рішення Барського районного суду Вінницької області про розірвання шлюбу у справі № 125/219/22, яке 07.06.2022 набрало законної сили (а.с. 8, 9). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 04.12.2018 Барським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 6). Згідно витягу № 451 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 14.02.2024 Службою у справах дітей Погребищенської міської ради на підставі заяви [PERSON] проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , згідно якого умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним вимогам, для виховання та розвитку дитини облаштована кімната з спальним місцем, одяг та взуття відповідають віку та сезону, наявні розвиваючі іграшки, вихованням дитини займається батько та баба, між якими та дитиною склалися добрі стосунки, в сім`ї створені належні умови для розвитку та виховання дитини (а.с. 7). Рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області від 09.05.2024 № 182 затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав, згідно якого орган опіки та піклування не вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Висновок мотивовано тим, що мати дитини на засіданні комісії присутня не була, тому що знаходиться на роботі за кордоном, а також фактів, які б підтверджували свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини не виявлено (а.с. 29-33). Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 27.09.2024 року № 19-66624/18/24-Вих. за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», що функціонує відповідно до Положення про цю Базу даних, затвердженого наказом МВС України від 27.09.2022 № 614, зареєстрованим у МЮ України 26.10.2022 за № 1319/38655, згідно витягу з наявного у Базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 01.05.2023 по 27.09.2024 громадянкою України [PERSON] , [INFO] , перетинався державний кордон України 27.05.2023 на в`їзд через пункт пропуску «Ягодин», 12.06.2023 на виїзд через пункт пропуску «Ягодин», 06.04.2024 на в`їзд через пункт пропуску «Рава-Руська», 13.04.2024 на виїзд через пункт пропуску «Рава-Руська» (а.с. 56-58). Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, вказано, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з дитини ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення даної норми дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, у рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/24223/18. Як встановив суд, відповідачка [PERSON] свідомо нехтує та фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається його вихованням, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не підтримує морально, не забезпечує матеріально. Отже, відповідачка протягом тривалого і значного періоду часу, а саме приблизно більше року, жодного контакту з дитиною не підтримує та, відповідно, протягом цього періоду не виконує батьківських обов`язків щодо сина. Наведене підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які в їх сукупності належним чином підтверджують, що, [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина [PERSON] , що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення її батьківських прав. В свою чергу, жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачка суду не надала. Протягом розгляду справи відповідачка для себе належних висновків не зробила, реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчинила. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні [PERSON] її малолітнього сина, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що остання намагалася виконувати батьківські обов`язки. Крім того, суд вважає, що з врахуванням наведених вище обставин, на даний час відсутні підстави та передумови вважати, що можливо змінити у кращу сторону поведінку відповідачки як матері малолітнього [PERSON] , а також встановлені судом обставини свідчать про наявність вини у діях відповідачки щодо виникнення такої ситуації, а саме наявності факту свідомого нехтування нею виконанням батьківських обов`язків щодо свого сина. Щодо висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області від 09.05.2024 № 182, яким визнано недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , суд зазначає таке. Нормами ст. 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 висловлено правову позицію про те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Так, відповідно до вказаного висновку, орган опіки та піклування дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є недоцільним, мотивувавши свій висновок тим, що з`ясувати, що мати не цікавиться фізичним і моральним розвитком дитини та не допомагає матеріально не можливо, у зв`язку з тим, що дитина не досягла того віку, щоб відвідувати заклади освіти чи виразити свою думку, а сама мати на засіданні комісії присутня не була, так як, з її слів, знаходиться на роботі за кордоном. Із змісту висновку органу опіки і піклування вбачається, що відповідачка на засідання комісії також не з`явилася, жодних пояснень не надала, що додатково свідчить про байдужість останньої до питання свого батьківства. Крім цього, як встановлено із змісту даного висновку він мотивований виключно фактом відсутності [PERSON] та, як наслідок, неможливістю з`ясування її думки, що, на думку суду, свідчить про формальний характер і необґрунтованість такого висновку та його прийняття без врахування всіх обставин, які мали значення для вирішення комісією відповідного питання. З врахуванням наведеного та зібраних і досліджених у справі доказів, суд вважає, що можливо і необхідно відступити від вказаного вище висновку, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Також, враховуючи зазначене вище, суд не вбачає підстав для попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст. 169 Сімейного кодексу України, а саме що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідачки відносно малолітньої дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Обґрунтованою, на думку суду, є також вимога позивача про стягнення аліментів із відповідачки на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вважає, що відповідачка [PERSON] повинна сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1600 грн. 00 коп. до досягнення дитиною повноліття. Так, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримання в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частинами 2, 3 ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказане також кореспондується частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, якаю держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, моральної і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначених за рішенням суду, може бути згодом зменшений або збільшений за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] є працездатною особою та не має на утриманні інших осіб, добровільно коштів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , не надає. За приписами Сімейного Кодексу України матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за наявності обставин, що мають істотне значення, безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання. Зважаючи на фактичні обставини справи, динаміки значення базового соціального стандарту, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1600 грн. 00 коп. на дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, забезпечуватимуть грошове утримання та узгоджуватимуться з вимогами закону, відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. З урахуванням принципів розумності та справедливості, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає підставною сумою аліментів в розмірі 1600 грн. 00 коп. на дитину, що не є заздалегідь непомірним для сплати відповідачкою та буде в достатній мірі відповідати заявленим позивачем потребам утримання дитини, з огляду на законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму на дитину. Крім того, суд роз`яснює, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану платника аліментів одержувач аліментів, рівно як і платник аліментів вправі в порядку ст. 192 СК України звернутися до суду з позовом відповідно про збільшення чи зменшення розміру аліментів. Також згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі вище наведеного суд приходить до висновку, що слід стягувати з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1600 грн. 00 коп., щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, а саме від 13.03.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Outcome: approved