Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

Позивач, в особі свого представника звернулася до суду із позовом до Франківського Відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майн з-під арешту. В обґрунтування позову посилається на те, що у провадженні відповідача перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-433, виданого 09.10.2002 Франківським районним судом м.Львова, про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] 2323,00 грн. Листом № в-10 6797 від 24.03.2004 ВДВС Франківського РУЮ м.Львова надіслав для виконання у ЛОДКБТІ та ЕО постанову про накладення арешту на майна з вимогою надати документи, що посвідчують право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Постановою державного виконавця серія АА №950892 від 28.05.2004 накладено арешт на належну [PERSON] квартиру за [ADDRESS] при примусовому виконанні виконавчого листа №2-433, виданого Франківським районним судом м. Львова. 30.01.2007 Першою Львівською державною нотаріальною конторою зареєстровано арешт (архівний запис) на належну позивачці квартиру. Згідно з Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.06.2024 накладено арешт на квартиру за [ADDRESS] , співвласником якої зазначено [PERSON] . Арешт накладено на підставі повідомлення ВДВС Франківського районного управління юстиції м. Львова. Представник позивачки звернулася до відповідача із запитом про стан виконавчого провадження та з яких не знято арешт з майна позивачки. Листом №54446 від 12.08.2024 орган ДВС скерував на адресу представника позивачки лист, де вказано, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавчі провадження згідно яких стороною є [PERSON] та виконавчий документ № 2-433 на примусовому виконанні у відділі не перебували та станом на 12.08.2024 не перебувають. Лист відповідача отримано представником позивачки 19.08.2024. Лист надіслано на електронну пошту представника позивача 19.08.2024. Наявність цього обтяження є перешкодою для здійснення можливості розпоряджатися нерухомим майном, що змусило Позивачку звернутися до суду з позовом. У зв`язку з вищевикладеним позивач і була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 03.09.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено проведення засідання. Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. \~ \~ \~ \~Від представника позивача в матеріалах справи міститься заява в якій вона просила суд розглядати справу без її участі та участі позивачки. Позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. \~ \~ \~ \~Від представника Франківського Відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника, також зазначила, що рішення про прийняття по справі поклалась на розсуд суд. Фіксування судового процесу за допомогою технічних за ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно вимог ч.1ст.15\~ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1ст.16\~ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до роз`яснень п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 10 липня 2000 року квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Листом № в-10 6797 від 24.03.2004 ВДВС Франківського РУЮ м.Львова надіслав для виконання у ЛОДКБТІ та ЕО постанову про накладення арешту на майна з вимогою надати документи, що посвідчують право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.06.2024 року вбачається, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 4423727, підстава обтяження: повідомлення, 6788, ВДВС Франківського рай.упр.юст., вх. 1501. З постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.05.2004 року вбачається, що державним виконавцем Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме частка квартири [ADDRESS] . Листом №54446 від 12.08.2024 Франківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції повідомлено, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавчі провадження згідно яких стороною є [PERSON] та виконавчий документ № 2-433 на примусовому виконанні у відділі не перебували та станом на 12.08.2024 не перебувають. Згідно із положеннями\~статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»\~державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частини першої\~статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. У статті\~55\~ЗУ «Про виконавче\~провадження»,\~який був\~чинний на\~час накладення\~арешту на\~майно боржника,\~встановлено,\~що арешт\~застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі\~стягувачеві або\~реалізації; 2)\~для виконання\~рішення про\~конфіскацію майна\~боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Згідно з ч. 5\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Тож у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №640/7794/16-ц наведено такий правовий висновок: «Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.» Аналогічні висновки містяться у останній актуальній постанові від 30 червня 2021 року справа № 456/3731/18. Разом з тим, при розгляді таких спорів суди повинні враховувати роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Так, згідно п. 2 зазначеної Постанови Пленуму вбачається, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно із ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1ст. 317\~ЦК України). Як зазначено у ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно з ч.2\~ст.328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Конституцією України\~(стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до\~закону\~за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В свою чергу положення\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Не зняття арешту з майна боржника протягом тривалого часу за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Такий висновок зробив\~Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду\~у постанові від 13\~липня 2022\~року\~у справі №\~2/0301/806/11. Відповідно до ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно ч.2\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно ч. 2\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Враховуючи наведене, перебування під арештом належного позивачці майна за відсутності на виконанні у виконавчій службі будь-якого виконавчого документу, перешкоджає позивачці вільно розпоряджатися своїм майном, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивачки неможливо та підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб, а тому позовні вимог слід задовольнити.

Outcome: approved