Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

Адвокат Дарморіс Оксана Маркіянівна звернулася з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме позовними вимогами просить: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку ідеальну, без виділу в натурі, квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку ідеальну, без виділу в натурі, квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначається, що [PERSON] та [PERSON] 08 жовтня 2011 року уклали шлюб. Під час шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Так як позивачка і відповідач не досягли згоди щодо розміру аліментів на їх доньку, вона проживала з матір`ю та перебувала на її повному утриманні, з відповідача на користь возивачки, відповідно до судового наказу Бережанського районного суду Тернопільської області від 06 вересня 2021 року стягуються аліменти на [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначається, що протягом спільного сімейного життя у зареєстрованому шлюбі відповідач уклав в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому від 14.01.2016 № КС2-040/5/2/06 із Приватним підприємством «Сервіс-Буд Інвест» (далі - ПП «Сервіс-Буд Інвест»). 24 березня 2017 року ПП «Сервіс-Буд Інвест» (Продавець) передало відповідачу (Покупцю) двохкімнату квартиру [ADDRESS] , загальною площею 74 кв. м. (житлова - 35, 1 кв. м.) згідно акту № 73 прийому-передачі квартири в будинку [ADDRESS] . 29 березня 2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан Майєю Вікторівною у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис № 19804767 про державну реєстрацію права власності Відповідача (розмір частки 1) на двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34615264 від 04.04.2017). Позивачка та відповідач з часу розірвання шлюбу разом не проживають, згоди щодо поділу спільно набутого під час шлюбу майна досягнути не можуть. У зв`язку із цим, позивачка змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Представник відповідача [PERSON] адвоката Кінаш М.А. подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про припинення права на частку в майні у спільній частковій власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , стягнувши із [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частини вказаної квартири в сумі 300780,50 грн. Як вказується у зустрічній позовній заяві, [PERSON] не заперечує щодо обставин про те, що в період проживання у шлюбі із позивачкою [PERSON] ним було придбано квартиру [ADDRESS] , котра 29.03.2017 року була зареєстрована на нього. Оскільки придбання квартири відбулося у період шлюбу, то він погоджується із тим, що дана квартира є об`єктом спільного майна подружжя, а відповідно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Однак, враховуючи те, що [PERSON] із [PERSON] в шлюбі не проживають, то наявність даної спільної сумісної власності унеможливлюватиме користування даним майном за його цільовим призначенням, оскільки як вказує позивачка за первісним позовом, вони не можуть дійти із нею згоди. За наявності даних обставин спільна сумісна власність обмежуватиме сторін у здійсненні права користування та розпорядження належним нам майном. Зважаючи, що у добровільному порядку вирішити дане питання з відповідачкою неможливо, [PERSON] вимогами зустрічного позову просить припинити право [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , стягнувши із [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частини вказаної квартири у сумі 300780,50 грн. Відповідно до ухвали суду від 30 травня 2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку в майні у спільній частковій власності об`єднано в одне провадження з первинним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У судовому засіданні представник позивача та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити та відмовити у зустрічному позові [PERSON] . 06.11.2024 представник [PERSON] подала заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Представник відповідача та позивача за зустрічним позовом [PERSON] заперечувала позовні вимоги [PERSON] та просила задовольнити зустрічний позов [PERSON] 05.11.2024 подала заяву про розгляд справи без її участі. Просить зустрічну позовну заяву [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Як слідує з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 08 жовтня 2011 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 150. Під час шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2021 року у справі № 2/593/265/2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як слідує з матеріалів справи, 14.01.2016 між Приватним підприємством «Сервіс-Буд Інвест» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № КС2-040/5/2/06. Предметом договору є двохкімната квартира загальною проектною площею 69,6 кв.м., що розташована на 5 поверсі по ліву сторону сходової площадки 3 будівельного під`їзду житлового будинку [ADDRESS] . 24 березня 2017 року ПП «Сервіс-Буд Інвест» передало [PERSON] двохкімнату квартиру [ADDRESS] , загальною площею 74 кв.м. (житлова - 35, 1 кв. м.) згідно Акту № 73 прийому-передачі квартири в будинку [ADDRESS] . 29 березня 2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан Майєю Вікторівною у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис № 19804767 про державну реєстрацію права власності Відповідача (розмір частки 1) на двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34615264 від 04.04.2017). Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справпро право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Положеннями статті 71 СК України майно визначено, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідно до позиції Верховного суду, висловленої у постанові Великої Палати в справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Предметом спору є квартира [ADDRESS] , яка придбана під час перебування сторін у шлюбі, титульним власником якої є [PERSON] . Відповідач [PERSON] не заперечує, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, є об`єктом спільного майна подружжя, а відповідно належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, однак вказує, що з Сидор [PERSON] у шлюбі не проживає, тому наявність даної спільної сумісної власності унеможливлюватиме користування даним майном за його цільовим призначенням, оскільки вони не можуть дійти із нею згоди. Спільне володіння, користування будинком та земельною ділянкою є неможливим з його точки зору, а тому він заявив зустрічні вимоги про припинення права позивача на частку у спільному сумісному майні подружжя з одночасним присудженням позивачці [PERSON] грошової компенсації у розмірі 300 780 грн. 50 коп. Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сторони не домовились про поділ майна, тому позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею 1/2 ідеальної частки у спірному майні. Доказів того, що квартиру неможливо поділити між сторонами, суду не надано. Щодо питання присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, то вказана норма чітко вказує, що присудження частки є можливим лише за згодою іншого з подружжя, іншого співвласника. Позивачка [PERSON] висловила свою позицію, що вона на таку компенсацію не погоджується. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідач [PERSON] заявив вимогу про позбавлення позивачки [PERSON] її частки, але така вимога є необґрунтованою, оскільки частка позивачки у спільній сумісній власності не є незначною, вона така сама як частка відповідача, тобто половина; доказів того, що квартира є неподільною, суду не надано; відповідач також вказує, що спільне володіння і користування квартирою є неможливе, однак ним не наведено та не надано доказів на підтвердження таких слів; припинення права власності на частку у спільному сумісному майні завдасть шкоди інтересам іншого співвласника [PERSON] , оскільки їх частки є рівними, таке майно придбано під час шлюбу, позивач має намір проживати у квартирі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог та вимог зустрічного позову, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають та у їх задоволенні слід відмовити, оскільки немає умов та підстав для позбавлення позивачки її частки у спільному сумісному майні. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволено, то сплачений нею судовий збір підлягає стягненню на її користь з відповідача [PERSON] . У задоволенні зустрічних вимог відмовлено, відтак немає підстав для їх стягнення з відповідачки за зустрічним позов [PERSON] . Також, як встановлено з матеріалів справи, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області внесено грошові кошти у розмірі 300 780 (триста тисяч сімсот вісімдесят) гривень 50 копійок, що вбачається з квитанції до платіжної інструкції кредитового переказу коштів № ІВ64752371 від 17.04.2024. Зважаючи, що суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, грошові кошти, внесені [PERSON] на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області у розмірі 300 780 (триста тисяч сімсот вісімдесят) гривень 50 копійок підлягають поверненню [PERSON] , який їх сплатив. На підставі наведеного,

Outcome: approved