Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 10.12.2019 між нею та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, згідно умов якого вона передала до підписання даного договору позики у тимчасове користування, а відповідач прийняла грошові кошти в розмірі 65000 грн з зобов`язанням повернути таку ж суму в наступному порядку: 30 000 грн. в строк до 20.12.2019, 35000 грн. в строк до 10.02.2020 включно. Однак у вказаний строк відповідач борг їй не повернула, ігнорує та не виконує зобов`язання. Згідно п.6 договору позики, якщо позичальник не поверне до зазначеного в п.1 договору строку, вона зобов`язана буде сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції на весь час прострочення, а також на послідуюче користування грошовими коштами встановлюється відсоткова ставка в розмірі 10 % щомісячно від суми позики. З огляду на те, що п. 1 договору позики визначено обов`язок Відповідача повернути частину позику у розмірі 30000 грн до 20.12.2019, та враховуючи те, що відповідач не виконала даного обов`язку, а тому згідно п. 6 договору позики Відповідач зобов`язується сплатити Позивачу відсотки за користування грошовими коштами за період з 21.12.2019 по 02.03.2020 у розмірі 15 816 грн. Просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 80 816 грн, з яких 65 000 грн. заборгованості по договору позики, 15 816 грн. відсотки за користування грошовими коштами, а також понесені судові витрати. 13.04.2020 до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] про визнання договору позики недійсним, відповідно до якого вказує, що договір позики від 10.12.2019 та заява підписані нею під впливом насильства до неї. [PERSON] з кінця липня 2019 року по 10.12.2019 працювала у медичному центрі "Фармоза" на посаді касира-адміністратора. [PERSON] є керівником та співвласницею зазначеного закладу. 10.12.2019 в кінці робочого дня [PERSON] повідомила їй про недостачу коштів в значному розмірі, звинуватила [PERSON] у привласненні коштів з каси. [PERSON] повідомила, що коштів вона не брала, каса у неї сходилася. [PERSON] зателефонувала знайомому " [PERSON] ", який приїхав, і вони з [PERSON] продовжували вимагати з неї кошти, спричиняючи тілесні ушкодження та погрожуючи розправою. [PERSON] з сумки [PERSON] забрала грошові кошти та платіжні картки її та чоловіка, з яких через термінал у центрі списали кошти. Потім [PERSON] із [PERSON] та іншою співвласницею центру [PERSON] , погрожуючи розправою їй та її близьким, змусили її їхати до нотаріуса для посвідчення договору позики. Їй було надано заяву та договір, які нею були підписані. Вважає договір відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України недійсним. Просить визнати договір позики від 10.12.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним; визнати заяву від 10.12.2019, посвідчену приватним нотаріусом Євстратовою О.О., недійсною з моменту її посвідчення; стягнути з [PERSON] судові витрати. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним прийнято до спільного сумісного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В судове засідання позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися. Представник позивача [PERSON] подала суду заяву, в якій просила розглядати справу в їх відсутності, підтримала позовні вимоги [PERSON] та просить суд їх задоволити; зустрічний позов не визнають, просять відмовити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явилися, надавши суду письмову заяву, в якій представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) просив розглядати справу в його відсутності, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, у задоволенні первісного позову просить відмовити із підстав, викладених у відзиві. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с.6-7), згідно п.1 умов якого позикодавець передала до підписання даного договору у тимчасове користування, а позичальник прийняла грошові кошти в розмірі 65000 грн з зобов`язанням повернути таку ж суму в наступному порядку: 30 000 грн. в строк до 20.12.2019, 35000 грн. в строк до 10.02.2020 включно. Відповідно до п.2 договору позики [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла вказану суму до підписання цього договору. Заявою від 10.12.2019, засвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О.О. (а.с.8), [PERSON] , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без всякого насильства, примусу, як фізичного так і морального, підтвердила, що на момент складання заяви заборгувала [PERSON] 65 000 грн., які вони рахують як борг в рахунок належних з неї платежів за договором позики, укладеним між ними 10.12.2019 в простій письмовій формі. Однак у вказаний у договорі строк [PERSON] борг не повернула. Згідно п.6 договору позики, якщо позичальник не поверне до зазначеного в п.1 договору строку, вона зобов`язана буде сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції на весь час прострочення, а також на послідуюче користування грошовими коштами встановлюється відсоткова ставка в розмірі 10 % щомісячно від суми позики. Враховуючи, що п. 1 договору позики визначено обов`язок [PERSON] повернути частину позику у розмірі 30000 грн до 20.12.2019, та враховуючи те, що відповідач не виконала даного обов`язку, а тому згідно п. 6 договору позики [PERSON] зобов`язалася сплатити [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами за період з 21.12.2019 по 02.03.2020 у розмірі 15 816 грн., що стверджується відповідним розрахунком (а.с.5). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною першою ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до положень цивільного законодавства, сторони самостійно, на свій розсуд визначають умови договору, виконання яких в подальшому є для сторін обов`язковим. [PERSON] , укладаючи договір позики, погодилася з його умовами, що були письмо зафіксовані, однак свої зобов`язання не виконала та не повернула борг в обумовлений строк. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд вважає, що посилання [PERSON] та її представника [PERSON] щодо підписання договору позики та заяви 10.12.2019 під впливом насильства до [PERSON] , як на підтвердження вимог, є безпідставними, оскільки дані обставини не доведено позивачем [PERSON] та не встановлено у судовому засіданні. Також суд вважає, що подані копії витягу з ЄРДР №12019020010002652 від 11.12.2019 (а.с.71), пенсійного посвідчення [PERSON] , довідки до огляду МСЕК, консультативного висновку спеціаліста, заяви про залучення потерпілого [PERSON] , виписок по карткових рахунках [PERSON] , виписки з медичної картки хворого, протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, не можуть бути підставою для відмови в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, та задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, оскільки дані матеріали не підтверджують обставини щодо визнання договору та заяви від 10.12.2019 недійсними. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з [PERSON] на її користь суми боргу за договором позики в розмірі 80816 грн., та вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, а тому в задоволенні її позову відмовляє. На підставі ст.141 ЦПК України на користь позивачки за первісним позовом підлягає стягненню також сплачений нею при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved