Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

Стислий виклад позиції учасників процесу 25 жовтня 2024 року позивач адвокат Ковальчук Аліна Леонідівна в [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , про встановлення юридичних фактів та визнання права власності в порядку спадкування. Позов обґрунтуваний тим, що [INFO] помер [PERSON] , батько позивача. До складу спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] , входить земельна ділянка, загальною площею 0,6716 га, яка виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Сморжівської сільської ради Червоноградського (колишнього Радехівського) району Львівської області, які належали спадкодавцю відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданого 26.02.2001 Радехівською райдержадміністрацією, на підставі розпорядження голови Радехівськї райдержадміністрацієї за № 77 від 22.01.2001 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №13122. Прийнявши спадщину після смерті батька, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, позивач звернулась до Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області, із заявою про прийняття спадщини , однак оформити свої права на вищевказані земельні ділянки не може у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа, а саме, державного акту на право приватної власності на землю, оскільки такий виданий після смерті [PERSON] , а відтак нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії, та виніс постанову №41/02-31 від 09.02.2023. Оскільки позивач, як спадкоємець, не має змоги оформити право власності відповідно до вимог законодавства у зв`язку із неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку. З цих підстав, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на зазначене вище спадкове майно (а.с.3-4). Заяви та клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі Суд своєю ухвалою від 29 жовтня 2024 року прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання (а.с.1-2). Представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с.33). Відповідач [PERSON] подала до суду заяву, у якій зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі (а. с. 35-37). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався відповідач. З огляду на наведене вище, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд не здійснює фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України ухвалює рішення у підготовчому засіданні. Установлені судом фактичні обставини справи [INFO] помер [PERSON] , батько позивача, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 10.01.2001 Сморжівською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.14). Родинні відносини позивача, підтверджуються Свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 9 червня 1979 року (а.с.11) та Свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 23 лютого 1978 року (а.с.12). Відповідно до Свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] одружилися 27.01.1958 (а.с.13). З довідки, виданої Лопатинською селищною радою №216 від 01.03.2023 видно, що [PERSON] був зареєстрований до дня смерті, [INFO] на [ADDRESS] . На день смерті [INFO] [PERSON] , в будинку разом з ним проживали та були зареєстровані такі особи: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] , зять - [PERSON] , внучка - [PERSON] , внучка - [PERSON] (а.с.15). Спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалась, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №7142520 від 09.02.2023, виданою Соснівською державною нотаріальною конторою Львівської області (а.с.24). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки, загальною площею 0,6716 га, яка виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Сморжівської сільської ради Шептицького (раніше Червоноградського) району Львівської області, які належали спадкодавцю, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] виданого 26.02.2001 року, Радехівською райдержадміністрацією, на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації № 77 від 22.01.2001 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №13122 (а.с.16). Позивач звернулась до Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області з метою оформити свої права на вищевказані земельні ділянки, проте нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа, а саме державного акту на право приватної власності на землю, оскільки такий виданий після смерті [PERSON] (Постанова №41/02-31 від 09.02.2023 (а.с.23). Як видно із Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-6100551362022 від 07.11.2022 (а.с.17-18) та НВ-1800639682022 від 10.11.2022 (а.с.19-20), земельна ділянка площею 0,2614 га з кадастровим №4623985500:03:000:1074 та земельна ділянка площею 0,4102 га з кадастровим №4623985500:03:000:1079 зареєстровані на праві власності за [PERSON] . Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до ст. 12, 229 ЦПК України такі докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача [PERSON] права на спадкування за законом і неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю, серії I-ЛВ №033674 від 26 лютого 2001 року, виданий після смерті спадкодавця [PERSON] . Позиція суду Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Норми права, які застосував суд, та мотивована оцінка наведених сторонами аргументів До спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо спадкування, суд застосовує норми Цивільного кодексу України (ЦК України) та Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР). Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникало відповідно до норм ст. 529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином, на спадкові правовідносини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , поширюються норми ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилася до 1 січня 2004 року. На підставі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. За правилами ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17. Як видно з довідки №216, виданої Лопатинською селищною радою 01 березня 2023 року в будинку за адресою: [ADDRESS] , на момент смерті [INFO] [PERSON] , разом з ним були зареєстровані та проживали [PERSON] (дружина) та [PERSON] (дочка) (а. с. 15). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги, відповідно до вказаної вище норми ст. 549 ЦК УРСР прийняли спадщину після смерті спадкодавця, вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном. Як зазначив ВС КЦС у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, належним способом захисту, якщо вбачаються перешкоди в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, є звернення сторони до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. За правилами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст. 81, 131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Враховуючи, що позивач [PERSON] прийняла спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки в нотаріальній конторі не може, а відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги повністю та не претендує на спадкове майно, суд дійшов висновку, що позовні вимоги сторони позивача про визнання права власності на спадкове майно є законними та обґрунтованими і, відповідно такі потрібно задовольнити.

Outcome: approved