Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-24 00:00:00

28.08.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (надалі - ТзОВ «ФК Ейс») звернулося в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №853710524 від 02.03.2020, відповідно до якого просить стягнути із відповідача у користь позивача 37619,86 грн., а також понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 02.03.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка допомога» та відповідачем укладено кредитний договір №853710524 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Зокрема, Відповідач за допомогою мережі «Інтернет» перейшов на офіційний сайт товариства - www.moneyveo.ua, ознайомився із Правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору. Після чого, подав відповідну заяву на отримання кредиту, у якій зазначив усі необхідні дані, у тому числі номер банківської карти для перерахування коштів. В подальшому, відповідач підписав даний кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора Y3P4BB43, а саме 02.03.2020 о 01:29:56 відповідач увів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та настиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору. Заповненням анкети заяви Позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитлодавцем у встановлений законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним. Як зазначив позивач, ТзоВ «Манівео швидка допомога» надала відповідачу кредит у спосіб передбачений кредитним договором у розмірі 25 000 грн., однак останній не виконав належним чином свої збов`язань за кредитним договором №853710524 від 28.08.2020 та його заборгованість складає 37619,86 грн., у тому числі: - 21468,21 грн. заборгованість за кредитом; - 16151,65 грн. заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом. Позивач також зазначив, що 28.11.2018 року ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТзОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28.11.2019 року. В подальшому, ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» уклали: 28.11.2019 року додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року; 31.12.2020 року додаткову угоду № 26 до договору факторингу, що продовжила строк дії договору до 31.12.2021 року; 31.12.2021 року додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2022 року. Пунктом 2.1 розділу 2 договору фаторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 передбачено, що згідно умов договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Згідно із п.1.3 вказаного договору факторингу визначено, що під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до Боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №100 від 22.09.2020 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, ТзОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до Відповідача на загальну суму 37619,86 грн. Тобто право вимоги за кредитним договором №853710524 від 02.03.2020 перейшло до ТзОВ «Таліон плюс» 22.09.2020 відповідно до підписаними сторонами реєстру прав вимоги №100. На підтвердження переходу права вимоги позивачем долучено довідку видану ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога», що підтверджує прехід права вимоги за кредитним договором №853710524 від 02.03.2020 до ТзОВ «Таліон плюс». 05.08.2020 року між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04.08.2021. В подальшому ТзОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод; №2 від 03.01.2021 та №3 від 30.12.2022, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30.12.2024 включно. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023 до договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 від ТзОВ «Таліон Плюс» до ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 37619,86 грн. 17.07.2024 року ТзОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТзОВ «ФК «Ейс» уклали договір факторингу № 17/07/24 відповідно до якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. За цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №17/07/2024 від 17.07.2024 від ТзОВ «ФК «Орнлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 37619,86 грн. Оскільки, Відповідач зобов`язань за спірним кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути у свою користь у розмірі 37619,86 грн., а також понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 6 000 грн. Ухвалою суду від 02.09.2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач відзиву на позов не подавав. 30.09.2024 судом зареєстровано заяву відповідача про застосування строку позовної давності, згідно якої [PERSON] просить застосувати позовну давність у вказаному спорі , як наслідок відмовити позовачу у позові. Також, відповідач зазначив, що спірний кредит надавався йому строком на 126 днів, відтак кінцевою датою виконання позичальником своїх зобов`язань було визначено дату 05.07.2020 року. Згідно вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалість три роки. А тому, відповідач вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду із зазначеними вимогами. У судове засідання представник позивача не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи із поваджних присчин не подавав. У зв`язку із неявкою відповідача, без поважних причин в судове засідання, суд вважає, що слід провести судове засідання у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, доходить до наступного висновку. 02.03.2020 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Кредитодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір № 853710524, відповідно до пункту 1.1 якого Кредитлодавець зобов`язується надати Позичальникові кредит на суму 25000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Кредлитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках та Правилах. Пунктом 1.2 зазначеного договру передбачено, що кредит надається стрком на 120 днів. Пунктом 1.3 даного договору сторони передбачили, що строк дії кредитного договору обчислюється з моменту його укладення сторонами та до закінчення строку на який надано кредити, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у наступному розмірі - 325,74 відсотків річних від суми кредиту за весь час користування ним (далі -процентна ставка), починаючи з першого дня надання суми кредиту Позичальнику та до закінчення строку на який надавався кредит. (пункт 1.4). Рекомендований розрахунок сукупної вартості кредиту, суми та дати плетежів, які здійснюються в ануїтетній формі, зазначаються в Графіку платежів, що є невід`ємною частиною цього договору. (додаток №1 до договору) (пункт 1.5). Проценти за користування кредитом в розмірі передбаченому в пункті 1.4 договору, нараховуються за кожен день користування грошовими коштами, відповідно до суми кредиту, яка фактично знаходиться в користуванні Позичальника. Вказаний договір підписаний електронним підписом Позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора Y3P4BB43, який відповідач 02.03.2020 року о 01:29:56 год. ввів у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи, що підтверджено довідкою щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога», яку сформовано 06.06.2023. Згідно з п. 4.1. вказаного кредитного договору, сторони передбачили, що невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Комфорт» ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Паспорт споживчого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір, Позичальник підтвероджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, тект яких розміщено на Сайті Кредитодавця: www.maneyveo.ua. Відповідно до п. 4.2. кредитного договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Кредитодавцем в якості підпису Позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Позичальник засвідчує, що умови цього договору є розумними, справедливими, добросовісними та не містять дисбалансу прав та обов`язків Кредитодавця та Позичальника (пункт 4.7). Сторони погодили та підписали, у тому числі відповідач, шляхом одноразового ідентифікатора, графік платежів у якому зазначили загальну вартість кредиту яка складає 171,87% від суми кредиту (у процентному вираженні) або 42968,72 грн. та включає в себе: - проценти за користування кредитом у розмірі 71,87 % від суми кредиту (у процентному вираженні) або 17968,72 грн. у грошовому виразі; - суму (тіло) кредиту у розмірі 25000 грн. у грошовому вираженні. Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 326,95%. Також стороним погодили, що останній платіж, який сплачує позичальник буде здійснено 06.07.2020. Первинний кредитор ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язання за вказаним кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 25000 грн. шляхом перерахування на його банківську карту № [NUMBER] , що стверджується копією платіжного доручення № 92ef603b-61e8-4d6a-98ae-a7c4c514982e від 02.03.2020 року, а також довідкою №07/2024 складеною ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.07.2024. Таким чином судом встановлено, що первинний кредитор - ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. У свою чергу, відповідач за його умовами зобов`язувався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені кредитним договором терміни, а також виконати інші свої зобов`язання відповідно цього договору. Як вбачається із розрахунку заборгованості, який складено ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога" за кредитним договром №853710524 станом на 22.09.2020 заборгованість відповідача за кредитним договором не погашена та становить 37619,86 грн., що складається з наступного: 21468,21 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 16151,65 грн. - заборгованість по відсотках. При цьому, у ній зазначено, що відповідач у період користування кредитом проводив наступні оплати по його погашенню: 16.03.2020 на суму 4780 грн., 21.03.2020 - на суму 4774,31 грн.; 17.04.2020 на суму 2000 грн., а всього на суму 11554,31 грн. Аналогічні дані зазначено у виписці з особового рахунку за кредитним договором №853710524 [PERSON] , складеної позивачем станом на 29.07.2024. Також судом встановлено, що 28.11.2018 року ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТзОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали договір факторингу № 28/1118-01, строком дії до 28.11.2019 року. У розділі 1 зазначенеого договору визначено терміни, а саме: Відповідно до умов вказаного договору: п.п.1.1 «Боржник» - фізична особа, з якою укладено кредитний договір, право вимоги до якого уступається за цим договором; п.п.1.2 «Кредитний договір» - кредитний договір, укладений між клієнтом і боржником, права вимоги за яким відступаються, та який відповідає наступним критеріям: боржником за кредитним договором виступає фізична особа та кредит не забезпечується заставою. Перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до цього договору, а саме в Реєстрах прав вимог; п.п. 1.3. «Право вимоги» - означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржника по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строку платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому; п.п.1.4 «Борг» - означає суми грошових коштів, належні до сплати клієнту боржниками за кредитними договорами, включаючи суми кредиту, процентів за користування кредитом та будь-які інші суми, що належать до сплати клієнту за кредитними договорами, які нараховані або можуть бути нараховані клієнтом на день набуття цим договором зобов`язальної сили; п.п.1.5 «Реєстр прав вимог» - означає перелік прав вимог до боржників, що відступаються за цим договором. Форма Реєстру прав вимог наведена в додатку № 1 до цього договору. Цей договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності її у сторони) (п. 8.1. договору). Згідно умов цього договору факторингу, Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (пункт 2.1). Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги (пункт 4.1). На виконання пункту 2.1 договору факторингу № 28/1118-01 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було складено та підписано Реєстр прав вимоги № 100 від 22.09.2020, у якому зазначено право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 853710524 від 02.03.2020 року на загальну суму 37619,86 грн., з яких заборгованість за відсотками на суму 16151,65 грн., заборгованість за кредитом 21468,21 грн. В подальшому, ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладено наступні угоди: 28.11.2019 року додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року; 31.12.2020 року додаткову угоду № 26, що продовжила строк дії договору до 31.12.2021 року; 31.12.2021 року додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2022 року. Крім того, 05.08.2020 року між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого встановлено сторонами до 04.08.2021 року. В подальшому ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: № 2 від 03.08.2021 року та № 3 від 30.12.2022 року, якими продовжено строк дії договору зазначеного договору факторингу до 30.12.2024 року включно. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, сторони зазначили що від ТзОВ «Таліон Плюс» до ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» переходить право вимоги до відповідача за спірним кредитним договором на загальну суму 37619,86 грн. 17.07.2024 року ТзОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТзОВ «ФК «Ейс» уклали договір факторингу № 17/07/2024, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступив позивачу право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Відповідно до витягу з реєстру боржників за договором факторингу № 17/07/2024 від 17.07.2024, сторони зазначили, що від ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до Позивача переходить право вимоги до відповідача на загальну суму 37619,86 грн. за спірним кредитним договором. Суд визначаючи наявність у позивача права грошової вимоги за кредитним договором №853710524 від 02.03.2020 до відповідача виходить з наступного. За приписами ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тлумачення ч. 1 ст. 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Тлумачення ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс15. Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною 1 ст. 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Тобто із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі № 752/8842/14-ц та у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 року викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14.06.2023 року у справі № 755/15965/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. У постанові від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі № 5026/886/2012 тощо). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 року у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 року у справі № 910/11177/20). Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2021 року у справі № 911/3185/20). Як встановлено судом 02.03.2020 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 853710524. В той же час відповідно до п.п. 8.2. п. 8. договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТзОВ «Таліон плюс» та ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» строк його дії закінчується 28.11.2019 року. Таким чином, строк дії цього договору, з урахуванням п.п. 8.1. договору, визначено з 28.11.2018 року по 28.11.2019 року. Вказаним договором встановлено, що предметом відступлення за ним є, в тому числі, вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога). Разом з цим, суд вважає, що виходячи із умов такого договору, право вимоги на майбутнє існувало лише з дня укладання договору, тобто з 28.11.2018 року та діяло на майбутнє, але в межах строку дії указаного договору, тобто по 28.11.2019 року. При цьому перелік кредитних договорів, за якими здійснюється відступлення, наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги. Таким чином, суд вважає, що між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога та ТзОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору відступлення прав вимоги, тобто станом на 28.11.2018 року не були погоджені усі його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора та не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього кредитного договору, тобто з 02.03.2020 року. З вищенаведеного слідує, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28.11.2018 року, боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором, який був укладений із відповідачем від 02.03.2020 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору на час укладення договору відступлення права вимоги № 28/1118-01. Відтак, суд вважає, що у ТзОВ «Таліон Плюс», як Фактора, не виникло право вимоги за зобов`язанням відповідача, яке він міг би передати на підставі договору факторингу від 28.11.2018 року. Додатково суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження здіснення оплати за договором про відступлення права вимоги № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, як і за іншими договорами факторингу. Також позивач, обґрунтовуючи позов, зазначає, що 22.09.2020 року на виконання положень договору факторингу № 28/1118-01 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» був складений та підписаний реєстр права вимоги № 100 за яким передані (відступлені) права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №853710524 від 02.03.2020 року на суму 37619,86, а також додає на підтвердження своїх вимог реєстр прав вимоги № 9 від 30.05.2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, укладеного між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на загальну суму 37619,86 грн. Однак, оцінюючи вказані докази суд зазначає про те, що в зазначених витягах з Реєстру не вказано, станом на яку дату нараховано заборгованість, залишок заборгованості на початок та кінець кожного періоду, всі суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості (за наявності), напрямки та підстави їх нарахування та відсутні відомості про те, що матеріали кредитної справи (з даними про погашення кредиту та інше) передавались новому кредитору, як це передбачено ч. 1 ст. 517 ЦК України. Наступну сторінку зазначеного витягу суду не можливо розцінити, як частину цього витягу, оскільки з неї не вбачається до якого витягу вона відноситься, зокрема, вона не містить ні дати, ні номеру, у тому числі й остання сторінка де зазначені підписи сторін та печатки. Відтак, вказані витяги суд вважає неналежними доказами. Також, при вирішенні позову, суд враховує те, що укладенням додаткових угод до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року лише продовжено строк дії договору факторингу між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс». При цьому, обсяг прав та обов`язків сторін по договору факторингу від 28.11.2018 року додатковими угодами не змінений, відтак, суд вважає, що вони не є новими договорами факторингу та не можуть підтверджувати перехід до ТзОВ «Таліон Плюс» від первісного кредитора ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до відповідача за кредитним договором № 853710524 від 02.03.2020 року. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Таким чином, враховуючи наведене, оцінивши до дослідвиши матеріали справи, докази надані сторонами, кожного окремо, а також у їх сукупності, враховуючи те що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними доказами факт переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором від первісного кредитора ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТзОВ «Таліон Плюс», а наступні переходи прав вимоги, які є похідними, на думку суду, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора ТзОВ «ФК «Ейс», суд приходить до висновку про те, що невиконанням зобов`язань за кредитним договором № 853710524 від 02.03.2020, укладеним між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] не порушуються права і законні інтереси ТзОВ «ФК «Ейс», що є підставою для відмови в задоволенні позову. Щодо застосування строку позовної давності заяву про яке подано 30.09.2024 відповідачем, як окрему підставу для відмови у позові, суд зазначає наступне. Відповідно до правової позивції викладеній у пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 року у справі № 755/13805/16ц, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129). Таким чином, враховуючи наведене, суд зазначає, що оскільки суд за результатами розгляду даної справи прийшов до переконання, що право позивача за захистом якого він звернувся до суду не порушено, відтак заяву [PERSON] про застосування строку позовної давності у даних правовідносинах, які підставу для відмови у даному позові, не бере до уваги.

Outcome: dismissed