Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-12 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив, обгрунтовуючи його тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на земельні ділянки, а також на частину нежитлової будівлі зерносховища, яке було придбано нею із чоловіком [PERSON] , відповідач у справі. Вона є спадкоємцем за законом після її смерті, оскільки звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Її рідна сестра [PERSON] та її батько [PERSON] подали до нотаріуса заяви про відмову від прийняття спадщини на її користь. На спадкове майно у вигляді земельних ділянок у 2015 та 2016 роках вона отримала свідоцтва про право на спадщину. З 2017 року вона переїхала на постійне проживання до Республіки Польща. В грудні 2021 року вона приїхала в гості до своєї сестри [PERSON] , від якої дізналася, що їх батько (відповідач [PERSON] ) в травні 2021 року продав нежитлову будівлю зерносховища, яка нібито була набута ще за життя матері. Також вона дізналася, що за життя матері нею та відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2013 року була набута частина нежитлової будівлі зерносховища. За договором дарування [PERSON] придбав іншу частину даної будівлі. Після об`єднання цих часток в єдине ціле [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.01.2015 року. Враховуючи, що частина будівлі на підставі договору купівлі-продажу була придбана [PERSON] під час щлюбу з [PERSON] , то дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке належить чоловіку та дружині в рівних частках, тобто по частині. Після смерті одного із подружжя та частина, яка належала померлому, підлягає виділу та входить в спадкову масу для спадкування спадкоємцями. 07.12.2021 року вона уповноважила свою сестру діяти від її імені для звернення із заявою до нотаріуса для прийняття спадщини відповідно до довіреності. 12.05.2021 року відповідачем [PERSON] була відчужена будівля фермерському господарству «Агронива» на підставі договору купівлі-продажу, після чого право власності зареєстровано за набувачем. 21.12.2021 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку нежитлової будівлі зерносховища, оскільки суперечить законодавству України. Таким чином, частина нежитлової будівлі входить у спадкову масу після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а тому договір купівлі-продажу від 12.05.2021 року є недійсним, так як своєї згоди на відчуження частини майна, яка є її власністю в порядку спадкування, вона не надавала. При цьому позивачка посилається на норми ст.. ст.. 60, 61, 65 СК України, ст.. ст.. 190, 202,203, 204, 209,215, 325, 316, 317,319, 355, 358, 368, 369, 1216, 1218, 1220, 1226, 1225, 1268 ЦК України, Пленум Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», а також практику Верховного Суду з подібних правовідносин. Просить суд визнати договір купівлі-продажу нежитлової будівлі зерносховища, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 12.05.2021 року між [PERSON] та ФГ «Агронива», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. за реєстровим № 4573, недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності ФГ «Агронива» на нежитлову будівлю зерносховища, проведену на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2021 року реєстровий номер 4572, номер запису про право власності: 41890937; визнати за [PERSON] право власності на частину зерносховища в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пояснив обставини справи таким чином як вони викладені вище. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Також пояснив, що на час придбання по договору купівлі-продажу частини спірного майна він перебував у шлюбі із [PERSON] , яка надала згоду на купівлю, а тому дана частина майна є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. На час укладення договору купівлі-продажу частини майна з ФГ «Агронива» він не повідомляв нотаріуса про те, частка у майні є спільною сумісною власністю подружжя, так як на той час отримав витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно, де він був зазначений повноправним власником. Представник відповідача ФГ «Агронива» в судовому засіданні позовних вимог не визнав та пояснив, що ФГ «Агронива» за спірним відплатним договором купівлі-продажу є добросовісним набувачем. Позивач невірно обрала спосіб захисту, так як дані правовідносини стосуються витребування майна з чужого незаконного володіння. Треті особи приватний нотаріус\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Щетілова Ольга\~Валеріївна та\~представник Синельниківської\~районної державної\~адміністрації в\~судове засідання\~не з`явилися.\~ Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. 30.11.2005 року між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдаровуваним, укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] прийняв у дар частину нежитлових будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 24 (т. 1 а. с. 96 97). 18.04.2013 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі току № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2-263. Згідно п. 11 даного договору купівля частини нежитлової будівлі вчиняється за письмовою згодою дружини покупця [PERSON] , яка оформлена заявою (т. 1 а. с. 94-95). Згідно заяви від 18.04.2013 року дружина покупця [PERSON] надала згоду на підписання та укладення її чоловіком [PERSON] договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі току № [NUMBER] , яке буде належати їм на праві спільної сумісної власності подружжя. (т. 1 а. с. 136). Згідно рішення виконкому Варварівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області № 4 від 29.01.2013 року змінено поштову адресу нежитловій будівлі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , на [ADDRESS] . (т. 1 а. с. 99). 19.01.2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю зерносховища, розташованого за адресою: [ADDRESS] , розмір частки 1. (т. 1 а. с. 117 118). Згідно копії спадкової справи № 266/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] , після її смерті спадкоємцями за законом першої черги є її донька позивачка [PERSON] , донька [PERSON] та її чоловік відповідач [PERSON] . Але із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася лише позивачка [PERSON] . Донька померлої [PERSON] та чоловік померлої [PERSON] звернулися із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця [PERSON] . На підставі свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] отримала три земельні ділянки після смерті матері [PERSON] . Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.12.2021 року нотаріусом було відмовлено спадкоємцю [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку нежитлової будівлі зерносховища за адресою: [ADDRESS] , оскільки дане майно набуте померлою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя. (т. 1 а. с. 163-212). 12.05.2021 року [PERSON] на підставі заяви, поданої приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловій О.В., повідомив, що він вдівець, у шлюбі, та у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою не перебуває, тобто нежитлова будівля зерносховища є його особистою приватною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання права власності на неї чи її частку, у тому числі відповідно до ст. ст. 65, 74 та 95 СК України, відсутні. (т. 1 а. с. 247). З урахуванням даної заяви 12.05.2021 року між [PERSON] , як продавцем, та ФГ «Агронива», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі зерносховища, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4572. (т. 1 а. с. 231). \~ \~ \~ \~ \~Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги\~ст. 264 ЦПК України\~зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зазначене узгоджується із ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, за змістом якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ст. 60 СК України майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1. ч. 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У частині п`ятій\~статті 1268 ЦК України\~передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Так, матеріалами справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що дійсно спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті право на частку у спільному сумісному майні має спадкоємиця [PERSON] . Але з моменту укладення договору купівлі-продажу та його державної реєстрації 12.05.2021 року та й по даний час власником цієї частки спірного майна є ФГ «Агронива» як добросовісний набувач. Так, постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17 зроблено висновок, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Згідно п. 22, п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень\~частини першої статті 388 ЦК\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до\~статті 1218 ЦК\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. \~ \~ \~ \~Постановою Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19 зроблено висновок, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам\~статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Отже, судом не було встановлено обставин, які б свідчили про недобросовісність набуття відповідачем ФГ «Агронива» права власності на частку спірного майна, яке було успадковане позивачем. У даних правовідносинах необхідно розмежовувати, що коли частина майна придбана за договором у відповідача [PERSON] , який не мав права її відчужувати, то позивач [PERSON] має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування цієї частини майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Оскільки таких вимог позивачем не заявлялося, то й відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ФГ «Агронива» та визнання права власності за [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed