Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-21 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом (який в подальшому уточнила) до Вознесенської міської ради про визнання недійсними державного акту на право власності на землю, свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, в якому вказувала, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2024 року, реєстр. №275, вона є власницею 3/5 часток житлового будинку по [ADDRESS] , набутих в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Іншою співвласницею будинку є [PERSON] (2/5 часток цього майна). Крім цього, спадкодавиця [PERSON] за життя на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року, реєстр. №1127, набула у власність земельну ділянку площею 0,0915 га, розташовану [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4810200000:10:034:0020, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , та зареєструвала права власності на вказане майно. Остання ж набула вказану ділянку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 09 березня 1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №2614. З метою оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку після смерті [PERSON] позивачка завернулася до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Ельдарової О.М. Проте нотаріус відмовила [PERSON] у посвідченні її спадкових прав не вказану ділянку у зв`язку з тим, що первісний правовстановлюючий документ на це майно - Державний акт на право приватної власності на землю від 09 березня 1994 року, реєстр. №2614 виданий з порушенням вимог діючого законодавства, а саме прав [PERSON] , як співвласниці будинку, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка, у той же час Свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року, реєстр. №1127, видане на ім`я спадкодавиці [PERSON] з порушенням вимог ч. 4 ст. 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України, а також прав [PERSON] , як співвласниці будинку, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка. Оскільки вказані обставини перешкоджають позивачці розпорядитися своєю часткою в житловому будинку, а тому [PERSON] просила про визнання недійсними Державного акту на право власності на землю від 09 березня 1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №2614, Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року, реєстр. №1127, а також про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0915 га, розташовану [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4810200000:10:034:0020. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представниця [PERSON] не з`явилися, проте остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Оскільки матеріали містять всю необхідну інформацію та докази про обставини справи, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі вказаних осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про неможливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання частково суперечить вимогам закону. При цьому, суд встановив, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2024 року, реєстр. №275, позивачка є власницею 3/5 часток житлового будинку по [ADDRESS] , набутих в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Іншою співвласницею будинку є [PERSON] (2/5 часток цього майна). Крім цього, спадкодавиця [PERSON] за життя на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року, реєстр. №1127, набула у власність земельну ділянку площею 0,0915 га, розташовану [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4810200000:10:034:0020, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , та зареєструвала права власності на вказане майно. Остання ж набула вказану ділянку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 09 березня 1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №2614. З метою оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку після смерті [PERSON] позивачка завернулася до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Ельдарової О.М. Проте нотаріус відмовила [PERSON] у посвідченні її спадкових прав не вказану ділянку у зв`язку з тим, що первісний правовстановлюючий документ на це майно - Державний акт на право приватної власності на землю від 09 березня 1994 року, реєстр. №2614 виданий з порушенням вимог діючого законодавства, а саме прав [PERSON] , як співвласниці будинку, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка, у той же час Свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року, реєстр. №1127, видане на ім`я спадкодавиці [PERSON] з порушенням вимог ч. 4 ст. 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України, а також прав [PERSON] , як співвласниці будинку, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі [PERSON] у власність ділянки) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належить до відання міських Рад народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (ст.ст. 6, 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинних на час передачі [PERSON] у власність ділянки)). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду (ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 року). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчуються державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року, п. 1.1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28 (чинної на час передачі [PERSON] ділянки у власність). Державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п. 1.2 Інструкції). Таким чином, співвласники житлового будинку (належного їм на праві спільної часткової власності) мають право на отримання у спільну власність й земельну ділянку, необхідну для його обслуговування. Проте, Державний акт на право приватної власності на землю від 09 березня 1994 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №2614, суперечить вказаним вимогам, оскільки посвідчує передачу земельної ділянки лише одній співвласниці житлового будинку ( [PERSON] ) та порушує право іншої співвласниці цього майна ( [PERSON] ). За встановленого, оспорюваний державний акт не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним. Також, оскільки Свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року, реєстр. №1127, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею площею 0,0915 га, розташовану [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4810200000:10:034:0020, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , видане на підставі правовстановлюючого документа, який визнаний судом недійсним, а тому вказане свідоцтво згідно положень ст. 1301 ЦК України також підлягає визнанню недійсним. За встановлених обставин, в цій частині вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимоги про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0915 га, розташовану [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4810200000:10:034:0020, то в цій частині вимоги не підлягають задоволенню, оскільки згідно ч. 3 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Таким чином, державний реєстратор на підставі судового рішення про визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності, без окремого рішення суду вносить відповідний запис про припинення права власності на нерухоме майно, а тому підстави для судового втручання у відповідні правовідносини в цій частині відсутні.

Outcome: approved