Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

на підставі ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 22.05.2024 року до Шевченківського районного суду м.Львова скеровано матеріали позовної заяви [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , яка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, Код ЄДРПОУ 04056115 та просить суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.09.2014 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24.09.2019 розірвано. Від шлюбу у них народилася [PERSON] , [INFO] боку відповідача прослідковується повне та систематичне ігнорування і свідоме нехтування батьківськими обов`язками щодо дитини, а тому з метою захисту прав дитини позивач звернулася до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2024 року, справа № 466/3193/24 передана судді Невойту П.С. Ухвалою від 08.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Відповідач не скористався правом подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 02.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов та пояснила, що дитина батька не знає, зним не спілкується. Батько впродовж багатьох років дитину не відвідує, не спілкується неприймає жодної участі у вихованні. Відповідач в судовому засіданні, яке проводилося 02.10.2024 року в режимі відеоконференцзвязку з ДУ "Дрогобицька виправна колонія № 40" просив у позові відмовити. Пояснив, що не ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї дитини, однак в силу життєвих обставин пов`язаних з позбавленням волі змушений перебувати окремо. Заборгованість по сплаті аліментів визнає як таку і що виникла внаслідок складного матеріального становища. Представник органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не прибув, причин неприбуття суду не повідомив, через канцелярію суду надав висновок щодо доціль ності позбавлення батьківських прав. Заслухавши позивача, відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд приходить такого. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.09.2019 розірвано. Цим же рішенням суду стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 000 грн. (одну тисячу гривень) щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону. У даному шлюбі у них народилась спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження, копія якого міститься в матеріалах справи. Згідно поданої довідки про неотримання аліментів №56531 від 15.10.204 р. у виконавчому провадженні № [NUMBER], заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дитини станом на 01.10.2024, становить - 81 816, 00 грн. Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 15.05.2023 року [PERSON] , [INFO] , визнано винуватим у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді позбавлення волі терміном на 8 (вісім) років з утриманням у кримінально- виконавчій установі. Згідно ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом справ щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків а також на підставі інших документів, що стосуються справи. При розгляді даної справи суд враховує положення ч.8, 9 ст.7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ч. 1 ст. 18 вказаної Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру,милосердя,забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини, згідно принципу 7 Декларації, має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її (дитини) освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Верховний Суд України в ч.2 п.16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»№ 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, органом опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради надано письмовий висновок від 28.08.2024 року щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] . Даний висновок, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), при цьому суд констатує, що матеріали справи не містять доказів на спростування відомостей зазначених у вказаному висновку. Отже, суд достовірно встановив, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини та її виховання ще і далеко до засудження, з дитиною не спілкується на протязі тривалого часу, ніколи її не відвідував, участі у вихованні не приймає та матеріально не підтримує. Судом береться до уваги, що [PERSON] , перебуаючи в місцях позбавлення волі немає можливості в повному обємі спілкуватися з донькою та приймати участі в її вихованні. Однак, слід зазначити, що батько засуджений за вчинення тяжкого злочину у стані алкогольного сп`яніння, умисне заподіяння особі тяжких тілесних пошкоджень, що призвели до смерті людини. При цьому судом встановлено, що і до засудження батько зовсім не займався вихованням дитини. Як наслідок, усі ці фактори, у їх сукупності, свідчать про те, що відповідач свідомо і умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо малолітньої дитини. Суд приходить до висновку, що поведінку батька дитини у кращу сторону змінити не можливо, оскільки він сам цього не бажає. Незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав вважається крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків і способом захисту прав та інтересів дітей, беручи до уваги принципи викладені в Декларації прав дитини, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] . перш за все буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: approved