Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 18.07.2024 ТОВ "Бізнес позика" в особі представника Мишевської Н.М. звернулося до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 44 061 грн. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 25.12.2023 ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] уклали договір № 484344-КС-001. Відповідно до умов договору, позичальнику надано кредит в розмірі 12 000 грн. строком на 24 тижні до 10.06.2024, зі сплатою процентів у розмірі: 9168, 16 % річних та комісії пов`язаної з наданням кредиту\~в сумі 1\~800 грн. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 28.06.2024, утворилась заборгованість у розмірі 44 061 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12 000 грн., по процентам в розмірі 31\~458, 42 грн., по комісії в розмірі 602, 58 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Бізнес позика». Заяви, клопотання, інші процесуальні дії На підставі ухвали судді Житомирського районного суду Житомирської області від 05.08.2024 матеріали указаної справи направлені за підсудністю до Брусилівського районного суду Житомирської області. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 11.09.2024 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 25.10.2024 від представника відповідача [PERSON] адвоката Горлова Є.С. до суду надійшов відзив на позовну заяву мотивований тим, що відповідачка частково визнає позов в частині основного боргу в сумі 26 000 грн. Вказав, що відповідачка частково внесла проплату в сумі 5\~200 грн, що визнається позивачем. Зазначив, що частина процентів та комісія нараховані неправомірно та в цій частині позову просив відмовити в його задоволенні. 28.10.2024 представником позивача до суду подано відповідь на відзив, мотивований тим, що відповідачка порушила умови договору, проценти та комісія нараховані правомірно. Просили задовольнити позовні вимоги. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. У прохальній частині позовної заяви та відповіді на відзив зазначене прохання розглядати справу за його відсутності, просив заявлені вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Горлова Є.С., в судове засідання не з`явилися у відзиві представник просив справу розглядати за їх відсутності. На підставі ст. ст. 211, 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Ухвалою суду від 21.11.2024 у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини встановлені судом З`ясувавши обставини, дослідивши докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.12.2023 ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] уклали договір № 484344-КС-001. Відповідно до умов договору, позичальнику надано кредит в розмірі 12 000 грн. строком на 24 тижні до 10.06.2024, зі сплатою процентів у розмірі: 9168, 16 % річних та комісії пов`язаної з наданням кредиту\~в сумі 1\~800 грн. При цьому в п.3.2.3 Договору погоджено суму відсотків за період його дії в розмірі 17 400 грн. Договір підписано електронним цифровим підписом сторін (а.с. 17-21). ТОВ «Бізнес позика» 25.12.2023 року направлено [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір № 484344-КС-001 про надання кредиту та [PERSON] , прийняла (акцепт) пропозицію (оферту щодо укладення указаного договору про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а.с. 22-26, 45-49). ТОВ «Бізнес позика» надано візуальну форму послідовності дій клієнта, в якій відображено порядок укладення сторонами укладеного договору № №484344-КС-001 від 25.12.2023 (а.с. 50). 25.12.2023 позивач перерахував відповідачу кредитні кошти у розмірі 12 000 грн. на її особистий рахунок, що підтверджується інформаційною довідкою від 11.07.2024, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі (а.с. 29). Відповідно до довідки про стан заборгованості та розрахунку заборгованості за кредитним договором №484344-КС-001 від 25.12.2023, за [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 44\~061 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12 000 грн., по процентам в розмірі 31\~458, 42 грн., по комісії в розмірі 602, 58 грн. Сплачена сума 5200 грн. (а.с. 14, 15-16). Паспорт споживчого кредиту в якому зазначені основні умови кредитування та підписаного [PERSON] 25.12.2023 одноразовим ідентифікатором (а.с. 11-13). Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд вважає доведеним факт укладення вищевказаного договору про надання кредиту між сторонами. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання кредиту. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За правилами ч. 1ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ст.\~1048\~ЦК України право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст.\~625\~цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст.\~625\~ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Щодо розміру заборгованості за договором №484344-КС-001 від 25.12.2023. Представник позивача надав довідку розрахунок з якого вбачається, що основна суму боргу за кредитним договором 44 061 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12 000 грн., по процентам в розмірі 31\~458, 42 грн., по комісії в розмірі 602, 58 грн. (а.с.14-16). Представник відповідача визнає позовні вимоги за кредитним договором № 484344-КС-001 від 25.12.2023 в розмірі 26 000 грн, тобто фактично не оспорюється факт укладення договору та користування кредитними кошами. Також сторонами визнається те, що відповідачкою повернуто позивачу 5200 грн за Договором. Так, з копії\~договору №484344-КС-001 від 25.12.2023 вбачається, що [PERSON] одержала від ТОВ «Бізнес позика» кредит у розмірі 12 000 грн.,\~строком на 24 тижні, до 10.06.2024, зі сплатою процентів у розмірі: 9168, 16 % річних та комісії пов`язаної з наданням кредиту\~в сумі 1\~800 грн.\~За користування кредитом клієнт сплачує відсотки, визначені договором. Також з матеріалів справи встановлено, що строк кредитування був погоджений сторонами та становив 24 тижні, до 10.06.2024. Згідно п.3.2.3 указаного договору загальний розмір процентів за користування кредитом на строк до 10.06.2024 становить 17\~400 грн. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Отже, як вбачається зі змісту ст.ст. 1048, 625 ЦК України та позиції, зазначеній у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 у даній справі позикодавець поза межами строку, на який надавався кредит, тобто після 10.06.2024, має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог позивач не заявляв. Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 17\~400 грн., який і було узгодженого в Договорі на період його дії з 25.12.2023 по 10.06.2024. Враховуючи ту обставину, що сторони погодилися про повернення [PERSON] коштів в сумі 5200 грн., та суду не надано доказів того, що [PERSON] повернула всю суму кредитних коштів, отриманих нею на підставі договору № 484344-КС-001 від 25.12.2023, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у\~сумі 24 200 грн, яка складається з 12\~000 грн. основної заборгованості за кредитом та 12\~200 грн. процентів за користування кредитом (17\~400 грн 5200 грн). Також суд не вбачає підстав для стягнення зі [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованості за комісією у розмірі 602, 58 грн. з наступних підстав. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі за № 343/557/15-ц зроблено висновок, що за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.» Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь позивача винагороди за надання фінансового інструменту, тобто за дії, які позивач здійснює на власну користь є несправедливим, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Відтак, суд доходить висновку щодо відмови у задоволені вимоги про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з мотивів та доводів, що викладені вище, а саме в частині стягнення заборгованості в розмірі 24\~200 гривень. Розподіл судових витрат Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 330, 47 грн. (24 200 грн. * 2\~422, 40 грн. / 44\~061 грн., де 24 200 грн. сума задоволених судом вимог до стягнення, 2\~422 грн. сума сплаченого судового збору, 44\~061 грн. сума заявлених позовних вимог). Заяв про розподіл інших витрат не надійшло. На підставі викладеного, ст.ст.525, 526, 527, 530, 1054 ЦК України,

Outcome: partial