Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-18 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до Київського міського центру по нарахуванню та здійснення соціальних виплат, Головного управління Державної Казначейської служби України у м. Києві, Управління Державної Казначейської служби України в Солом`янському районі м. Києва про стягнення шкоди, у якому просив стягнути з відповідачів солідарно у порядку ст. 625 ЦК України три відсотки річних та інфляційні витрати у розмірі 3348,45 грн, а також моральну шкоду у розмірі 5696,19 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року його позов про зобов`язання Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік згідно вимог закону, задоволено частково. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2015 року змінено спосіб виконання вказаного вище рішення суду та стягнуто на користь позивача кошти у розмірі 5990,00 грн. Вказане рішення суду, яке прийнято в порядку адміністративного судочинства виконано Київським міським центром по нарахуванню та здійснення соціальних виплат лише 13 липня 2016 року. Посилаючись на те, що в період часу з 01 січня 2015 року по 12 липня 2016 року позивач був позбавлений можливості розпоряджатися вказаними вище коштами та він поніс збитки внаслідок їх знецінення, просив стягнути з відповідачів завдані йому збитки, визначені ст. 625 ЦК України, а також спричинену моральну шкоду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 листопада 2018 року справу розподілено судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року провадження у вказаній цивільній справі було закрито. Постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 липня 2022 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2022 року справу прийнято до провадження та постановлено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 08 та 15 квітня 2024 року представник Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві засобами електронного та поштового зв`язку подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що заявлення позивачем про факт завдання моральної шкоди, без підтвердження таких обставин доказами, не може вважатися безумовною підставою спричинення такої шкоди та достатньою підставою для її відшкодування. Звернув увагу, що позивач не оскаржував у судовому порядку дії чи бездіяльність жодного з відповідачів по справі. Крім того, порядок відшкодування компенсації у разі порушення термінів перерахування коштів за рішенням суду регламентований Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників», відповідно до якого компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів казначейством якщо боржник є державним органом. Однак у Головного управління відсутня інформація щодо звернення позивача із також заявою. Додатково зауважив, що згідно усталеної практики Верховного Суду не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 22 та 206 квітня 2024 року представник Управління Державної казначейської служби України в Солом`янському районі м. Києва засобами електронного та поштового зв`язку подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи відзиву за своєю суттю є тотожними доводам відзиву Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві. 06 травня 2024 року позивач подав відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, заперечення відповідача у відзиві на позовну заяву, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. Судом установлено, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року у справі №760/11682/15-ц позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату щорічної грошової допомоги на оздоровлення задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі меншому ніж 5 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації здійснити перерахунок та нарахування [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням проведених виплат. Зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити [PERSON] виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням проведених виплат. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2015 року змінено спосіб виконання судового рішення від 16 липня 2015 року по справі №2-а-489/15, 760/11682/15-а за адміністративним позовом [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату щорічної грошової допомоги на оздоровлення, шляхом стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь [PERSON] коштів у розмірі 5990,00 грн. Вказане рішення суду виконано Київським міським центром по нарахуванню та здійснення соціальних виплат 13 липня 2016 року, про що [PERSON] надано лист від 07 вересня 2019 року за вих. №02-07/1022. Згідно положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини, що виникли не на підставі договорів чи інших правочинів, та не пов`язані відносинами, що виникають між боржником та кредитором, передбачених ЦК України. Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах. Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який є спеціальним законом та визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та соціального захисту потерпілого населення. Тому, дія статті 625 ЦК України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання на спірні правовідносини не поширюється, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2018 року у справі №826/22867/15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №804/871/16 та ін. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Для виникнення зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Згідно з частиною третьої статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Щодо покладення на позивача тягаря доказування заподіяння моральної шкоди, суд враховує, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частина перша статті 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із врахування вищезазначених правових норм, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Зазначаючи про моральні страждання, позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок цих фактів із незаконними діями відповідача. Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявність обставин, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Outcome: dismissed